Borítószöveg

Mint oly sok ír regényben, itt is egy katolikus pap áll az események középpontjában. Aki már nem él, mert a legelső jelenetben láthatjuk, ahogy valaki meggyilkolja. És sejthetjük (ha már olvastunk ír regényeket), hogy nem bűntelen. Sőt azt is, hogy szörnyű bűnöket követhetett el, ha szörnyű halállal kellett halnia.

Strafford felügyelőnek kell kinyomoznia, ki követhette el a gyilkosságot, de nincs könnyű dolga, mert úgy tűnik, a Ballyglass House-ban mindenki őriz valamilyen titkot, vagy valami okból nem akarja elmondani az igazat. Pedig a gyilkos csak a ház lakói vagy a bejáratosak közül való lehet, mert betörésnek semmi nyoma.

És miközben Strafford nyomoz (és tudja, hogy az állam és az egyház vezetése szeretné eltussolni az ügyet), egyre csak esik a hó, és mindent belep: didereg a táj, didereg Strafford, didereg az olvasó a szűnni nem akaró ír havazásban.

Mindez akár egy Agatha Christie-regény sztorija is lehetne, és Banville érzékelhető módon az ő jól kitaposott krimiregény-nyomdokain halad. De mégsem egészen. Mert a sztori – a hamis nyomokkal és a megoldással együtt – emlékeztet ugyan Christie regényeire, de a stílus, a jellemábrázolás, a hangulatfestés, a szöveg gyakorta megcsillanó költőisége egészen pazar – mint Banville minden könyvében. Írhat történelmi regényt, mélylélektani prózát vagy krimit, Banville az angol nyelvű irodalom egyik legnagyobb varázslómestere.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

John Banville: Snow

Faber & Faber, London, 2020

Copyright © John Banville, 2020

Fordította Pordán Ferenc

Hungarian translation © 2023 Pordán Ferenc

Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Oláh Gábor

Borítóillusztráció © kirstypargeter / iStock /Getty Images

ISBN 978-963-620-180-7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötet megjelenését a Literature Ireland támogatta

John és Judith Hannan-nek

1957 TELE

De hát pap vagyok, az isten szerelmére… hogy történhet ez velem?

Észrevette ugyan az üres foglalatot, ahonnan hiányzott az izzó, de nem törődött vele. Ám amikor eljutott az átjáró feléig, oda, ahol a legmélyebb volt a sötétség, valami megragadta a bal vállát – úgy tűnt, valami állat, egy nagy, nehéz madár, ami mélyen belevágta az egyik karmát a nyaka jobb oldalába, alig valamivel a papi gallér fölött. Csak a gyors csapást érezte, a szúrást, aztán egészen az ujja hegyéig elzsibbadt a karja.

Felmordult, és távolabb botorkált a támadójától. Epe és whiskey íze tört fel a torka hátuljában, és egy durva, rezes íz, ami maga volt a rettegés íze. Ragacsos forróság ömlött végig a jobb oldalán, és egy pillanatra eltűnődött, vajon lehetséges-e, hogy a lény lehányta. Támolyogva továbbment, és elért a lépcső tetejére, ahol egy magányos lámpa fénye izzott. A kezét borító vér szinte feketének tűnt a fényben.

Még mindig zsibbadt a karja. Előretántorgott a legfelső lépcsőfokig. Zúgott a feje, és félt, hogy elesik, de bal kézzel megragadta a korlátot, és sikerült lebotorkálnia az előtérbe vezető, széles ívben kanyarodó lépcsőn. Megállt, imbolyogva és zihálva, akár egy megsebzett bika. Nem hallott mást, csak a halántékában doboló vér lassú zaját.

Egy ajtó. Feltépte, kétségbeesetten, menedéket keresve. A cipője orra beakadt a szőnyegbe – előrebukott, ernyedten és súlyosan, és beütötte a homlokát a padlóba.

Mozdulatlanul feküdt a félhomályban. A viasz és régi por szagát árasztó parketta hűvösen simult az arcához.

A lába mögött a padlóra vetülő fénylegyező hirtelen összezárult, ahogy valaki belépett a szobába és becsukta az ajtót. A hátára gördült. Egy lény hajolt fölé hangosan lélegezve – talán ugyanaz a lény, talán egy másik. Körmök kutakodtak az ölénél, vagy talán karmok, nem tudta volna megmondani. Ott is ragacsos volt, de nem a vértől. Látta a penge villanását, érezte, ahogy hidegen és mélyen a húsába hasít.

Sikoltott volna, de cserben hagyta a tüdeje. Minden ereje elszállt. Ahogy kihunyt a tudata, úgy halványult a fájdalom is, míg végül nem maradt más, csak a kitartóan felé kúszó hideg. Confiteor Deo… Zörgő sóhaj tört fel belőle, vérbuborék duzzadt az ajkai között, egyre csak duzzadt és duzzadt, aztán kipukkant – a zaj komikusan hatott a csendben, bár ő már nem hallotta.

Az utolsó dolog, amit látott, vagy látni vélt, egy bágyadtan felpislákoló lángnyelv volt, amely rövid időre sárga fényt lobbantott a sötétségbe.

1

– A holttest a könyvtárszobában van – mondta Osborne ezredes. – Erre tessék!

Strafford felügyelő megszokta a hideg házakat. Kora gyermekéveit egy ehhez hasonló, nagy és komor házban töltötte, majd egy még nagyobb, még szürkébb és még hidegebb helyre küldték tanulni. Gyakran eltűnődött azon, milyen végletes kényelmetlenségeket kell elviselniük a gyerekeknek, mennyi szenvedést kell kiállniuk tiltakozás és pisszenésnyi panasz nélkül. Ahogy Osborne nyomában haladt a széles folyosón (az idők során simára koptatott kockakövek, egy szarvastrófea, a falon mindkét oldalt az Osborne-ősök megfakult portréi), úgy érezte, mintha idebent még fagyosabb lenne a levegő, mint odakint, a szabadban. A kőből rakott kandalló mélyen ülő rácsán három, gúla alakban elrendezett, nedves tőzegtégla füstölgött morcosan anélkül, hogy bármiféle érzékelhető meleget adott volna.

Két napja egyfolytában havazott, és ezen a reggelen mintha az egész világ néma, elképedt mozdulatlanságba dermedt volna a minden irányban a messzeségbe nyúló, makulátlan fehér táj láttán. Az emberek azt mondták, hogy ez hallatlan, hogy még soha nem láttak ilyen időt, hogy emberemlékezet óta ez a legrosszabb tél. De hát minden évben ezt mondták, amikor havazott, és azokban az években is, amikor nem.

A könyvtárszoba olyan helynek tűnt, ahol jó ideje nem járt senki, és most valahogy elgyötört benyomást keltett, mintha méltatlankodna, amiért ilyen váratlanul és durván meggyalázták a magányát. A falakat szegélyező üvegezett könyvespolcok mogorván meredtek maguk elé, a könyvek vállt vállnak vetve, néma nehezteléssel sorakoztak rajtuk. A gránitból rakott ablakmélyedésekben függőleges osztású, magas ablakok gubbasztottak, apró ólomüveg tábláikon beragyogott a hóról visszatükröződő napfény. Strafford az első pillanattól kezdve szkeptikusan szemlélte a helyet: iparművészeti csalás, jegyezte meg magában azonnal, gondolatban elhúzva a száját. Nem volt sznob, legalábbis nem igazán, de szerette, ha a dolgok olyanok maradnak, amilyenek, és nem próbálnak olyasminek mutatkozni, amivé soha nem válhatnak.

Na, de mi a helyzet vele? Ő talán teljesen hiteles? Nem kerülte el a figyelmét, milyen meglepett tekintettel mérte végig Osborne ezredes tetőtől talpig és talptól tetőig, amikor ajtót nyitott neki.  Csak idő kérdése volt, hogy valaki – talán az ezredes, talán valaki más – megjegyezze, hogy nem igazán néz ki rendőrnek. Strafford már megszokta ezt. A legtöbben bóknak szánták, és igyekezett így is viszonyulni hozzá, bár mindig úgy érezte magát, mint valami rajtakapott szélhámos.

Az emberek igazából úgy értették, hogy nem néz ki ír rendőrnek.

Strafford felügyelő (a keresztneve StJohn – Sinjunnek ejtik, magyarázta mindig fáradtan) harmincöt éves volt, és tíz évvel fiatalabbnak nézett ki. Magas volt és vékony (a „nyakigláb” volt a jó szó rá), az arca keskeny és éles vonású, a szeme bizonyos megvilágításban zöldnek tűnt, seszínű hajának egy tincse pedig folyton a homlokába hullott, akár egy petyhüdt, csillogó szárny, amit a felügyelő aztán mindig egy jellegzetesen merev, bal keze négy ujját igénybe vevő mozdulattal simított vissza a feje tetejére. Háromrészes öltönyt viselt, amely – ruhatára többi darabjához hasonlóan – mintha legalább egy számmal nagyobb lett volna a kelleténél, szoros csomóra kötött gyapjú nyakkendőt, zsebórát lánccal (még a nagyapjáé volt), szürke ballonkabátot és szürke sálat. Fekete puhakalapját már levette, most az oldala mellett tartotta a karimájánál fogva. A cipőjét átáztatta a hólé – úgy tűnt, nem veszi észre az alatta, a szőnyegen gyülekező tócsákat.

Nem volt annyi vér, amennyinek az okozott sebek alapján lennie kellett volna. Amikor alaposabban körülnézett, látta, hogy a nagyját már feltakarították. A pap holttestéhez is hozzányúlt valaki: a test hanyatt feküdt, a mellkasán összekulcsolt kézzel, takarosan kiegyenesített lábbal. Már csak a keze köré tekert rózsafüzér hiányzott.

Ne mondj semmit, figyelmeztette magát Strafford. Bőven lesz még idő a kínos kérdésekre.

A padlón, a pap feje mögött, nagy, rézből készült gyertyatartó állt. A benne lévő gyertya teljesen leégett, az oldalán lecsorgott viasz bizarr módon valamiféle megfagyott pezsgőzuhatagra emlékeztetett.

– Ez aztán átkozott egy ügy, mi? – érintette meg az ezredes a gyertyatartót a cipője orrával. – Én mondom, végigfut tőle a hideg a hátamon. Mintha feketemisét tartottak volna, vagy mi.

– Ühüm.

Strafford még soha nem hallott olyasmiről, hogy meggyilkoltak volna egy papot, ebben az országban, legalábbis a polgárháború napjai óta nem, a polgárháború pedig már csecsemőkorában véget ért. Óriási botrány lesz, amikor kiderülnek a részletek, már ha egyáltalán kiderülnek. Ebbe egyelőre nem akart belegondolni.

– Azt mondta, Lawlessnek hívták?

– Tom Lawlessnek, igen – bólintott összeráncolt szemöldökkel a holttestre meredő ezredes –, vagy csak Tom atyának, mindenki így szólította. Nagyon népszerűnek számított errefelé. Igazán eredeti figura volt.

– Tehát a család barátja volt?

– Igen, a házunk barátja. Gyakran átjön… vagyis átjött Scallanstownból; gondolom, most már így kellene mondanom. Nálunk tartotta a lovát; én vagyok a keelmore-i falkamester, és Tom atya soha egyetlen vadászlovaglást sem hagyott ki. Tegnap is kilovagoltunk volna, de esett a hó. Ettől függetlenül benézett hozzánk, és itt maradt vacsorára is, aztán pedig szállást adtunk neki éjszakára. Nem engedhettem ki abban az időben – az ezredes tekintete visszatért a holttestre. – Bár ahogy így elnézem, mi lett szerencsétlen flótással, már keserűen bánom, hogy nem küldtem haza, havazás ide vagy oda. El nem tudom képzelni, ki tehette vele ezt a szörnyűséget.

Az ezredes aprót köhintett, és zavartan a halott ágyékának irányába intett az ujjával.

– Amennyire tudtam, felhúztam a nadrágját, az illendőség kedvéért. – Ennyit a helyszín érintetlenségéről, sóhajtott fel magában Strafford. – Ha megnézi, látni fogja, hogy… nos, a tettesek kiherélték szegényt. Barbárok.

– A tettesek? – vonta fel érdeklődve a szemöldökét Strafford.

– A tettesek, a tettes… nem tudom. Annak idején sok ilyesmit láttunk, amikor az úgynevezett szabadságukért harcoltak, és csak úgy nyüzsgött a környék a mindenféle és fajta gyilkos haramiáktól. Nyilván maradt még pár belőlük, már ha ebből az esetből indulunk ki.

– Tehát úgy gondolja, hogy a gyilkos vagy a gyilkosok kívülről hatoltak be a házba?

– Az ég szerelmére, ugye nem képzeli, hogy van a családunkban bárki, aki ilyesmit tenne?!

– Akkor egy betörő lehetett? Utal bármi erőszakos behatolásra? Betört ablak, feltört zár?

– Nem tudom, nem néztem meg. Nem a maga dolga, hogy nyomokat keressen meg ilyesmi?

Osborne ezredes ránézésre az ötvenes évei elején járt; szikár, inas férfi volt, ceruzavékony bajusszal és szigorú, jégkék szemmel. Közepes termetű volt, de magasabb is lehetett volna, ha nem lett volna feltűnően ó-lábú (ami talán a sok falkavadászat eredménye, gondolta Strafford szardonikusan), és különös, gördülő, mégis kiegyensúlyozatlan léptekkel járt, akár egy fájós térdű orangután. Csillogóra fényesített barna brogue-cipőt, élére vasalt köpperpantallót, tweed vadászzakót, kockás inget és pöttyös, fakókék csokornyakkendőt viselt. Szappan-, dohány- és lószaga volt. A feje búbján már kopaszodott, homokszínű hajának néhány tincsét ezért bőségesen beolajozta és vadul hátrafésülte a homlokából – a frizurája így valami egzotikus madár farktollazatára emlékeztető, tüskés csomóba állt össze a tarkóján.

Harcolt a háborúban, az Inniskillingi Dragonyosok tisztjeként, és tett valami említésre méltó dolgot Dunkerque-nél, amiért ki is tüntették.

Jellegzetes egy karakter volt ez az Osborne ezredes. Strafford jól ismerte a fajtáját.

Különös, gondolta a nyomozó, hogy valaki rászánja az időt arra, hogy ilyen akkurátusan felöltözzön és kicsinosítsa magát, miközben egy leszúrt és kiherélt pap holtteste hever a könyvtárszobája padlóján. De a formaságokat persze minden körülmények között be kellett tartani: az ötórai teát Kartúm ostroma alatt is mindennap felszolgálták, ráadásul sokszor a szabadban. Ezt írták elő annak a társadalmi osztálynak a szabályai, amelybe az ezredes – és egyben Strafford is – tartozott.

– Ki találta meg a holttestet?

– A feleségem.

– Értem. Elmondása szerint így, hanyatt fekve, összekulcsolt kézzel talált rá az áldozatra?

– Nem. Ami azt illeti, kicsit rendbe szedtem.

– Értem.

A bús francba, gondolta Strafford. A bús francba.

– De a kezét nem én kulcsoltam össze, az nyilván Mrs. Duffy volt. – Az ezredes megvonta a vállát. – Tudja, milyenek ezek – tette hozzá halkan, sokatmondó tekintetet vetve a nyomozóra.

Strafford tudta, hogy az „ezek” alatt természetesen a katolikusokat érti.

Az ezredes előhúzott a zakója belső zsebéből egy monogramos ezüst cigarettatárcát, felpattintotta a zárat a hüvelykujjával, és a nyitott tárcát a tenyerére fektetve Strafford felé kínálta a gumiszalagok karámjába rekesztett kétsornyi, takarosan megsodort cigarettát. Senior Service-t szív, állapította meg automatikusan a nyomozó.

– Rágyújt?

– Köszönöm, nem – felelte Strafford. Továbbra is a holttestet tanulmányozta. Tom atya nagydarab, széles vállú, hordómellkasú férfi volt. A füléből gyapjas szőrcsomó kandikált ki – nőtlenek lévén a papok hajlamosak elhanyagolni az ilyesmit, tűnődött Strafford. Erről eszébe jutott valami.

– És hol van most a felesége? – kérdezte.

– Micsoda? – Osborne egy pillanatig csak bámult rá az orrlyukából kibomló cigarettafüst ikeragyarain át. – Á, igen! Az emeleten pihen. Itattam vele egy kis brandyt és portóit; gondolhatja, milyen állapotban van.

– Természetesen.

Strafford a kalapját puhán a bal combjához ütögetve, zavartan körülnézett. Minden valahogy irreálisnak tűnt: a nagy, négyszögletes szoba, a dölyfös könyvespolcok, a szép, de kifakult perzsaszőnyeg, a bútorok elrendezése és a takarosan kiterített holttest nyitott szemével és üveges tekintetével, amely bizonytalanul valahova a magasba meredt, mintha a tulajdonosa nem is halott volna, csupán mélyen elmerült zavart töprengésében.

És ott volt még a holttest másik oldalán álló férfi vasalt pantallójában és kockás ingében, szakszerűen megkötött csokornyakkendőjével, katonás bajuszával és hideg szemével, és a mögötte lévő ablakon beragyogó fénysugárral, amely megcsillant feszes és napbarnított fejbőre lejtőjén. Túlzottan olyan volt az egész, mint valami szalondarab utolsó jelenete: mintha mindjárt legördülne a függöny, a közönség pedig már a tapsra készülne.

Vajon mi történt itt tegnap éjjel, mi vezetett a pap halálára és megcsonkítására?

– Dublinból érkezett? – tudakolta Osborne ezredes. – Alattomos egy utazás lehetett! Olyanok az utak, mint a tükör. – Kis szünetet tartott, egyik szemöldökét felvonva, a másikat leeresztve. – Egyedül jött?

– Telefonon értesítettek, és egyenesen idejöttem. A környékbeli rokonaimnál voltam látogatóban.

– Á, értem. Mit is mondott, hogy hívják? Stafford?

– Strafford, r-rel.

– Bocsánat.

– Semmi gond, mindenki eltéveszti.

Osborne ezredes bólintott, a homlokát ráncolta, gondolkodott.

– Strafford – mormolta –, Strafford.

Nagyot szívott a cigarettájából, próbálta elhelyezni a nevet. A nyomozó nem segített neki.

– Nemsokára többen is érkeznek majd – mondta. – Egyenruhás rendőrök, a nyomszakértők és egy fotós is.

– A sajtótól? – meredt rá Osborne ezredes riadtan.

– A fotós? Nem, ő is a mi emberünk. Azért jön, hogy fényképeken rögzítse a… a helyszínt. Észre sem fogja venni, hogy itt van. De tudja, a sztori valószínűleg bekerül majd a lapokba és a rádióba is. Ezt nem lehet megakadályozni.

– Nem, gondolom, tényleg nem – borongott Osborne ezredes.

– Természetesen azt nem mi fogjuk eldönteni, hogy pontosan mi is lesz a sztori.

– Hogy érti ezt?

Strafford vállat vont.

– Biztos vagyok benne, hogy ön is ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy ebben az országban csak az kerül be az újságokba, amit előzetesen… nos, ellenőriztek.

– Ellenőriztek? Kik?

– A hatalmasok. – A nyomozó a lábuknál heverő holttest felé intett. – Mégiscsak egy pap az áldozat.

Osborne ezredes biccentett, és különös, oldalirányú rágó mozdulatot tett az alsó állkapcsával.

– Felőlem aztán addig ellenőrizgetik, amíg csak akarják. Minél kevesebb kerül ki belőle, annál boldogabb leszek.

– Igen, lehet, hogy szerencséje lesz.

– Szerencsém?

– Lehet, hogy semmi nem tudódik ki. Úgy értem, elképzelhető, hogy… Fogalmazzunk úgy, hogy elkendőzik a részleteket? Nem lenne egyedi eset.

Az ezredes elsiklott az utolsó megjegyzés iróniája fölött. A botrányok elkendőzése nemhogy nem számított egyedi esetnek, inkább ez volt a bevett gyakorlat.

– Mindenesetre szörnyű egy ügy. Isten tudja, mit szólnak majd hozzá a szomszédok – mondta.

Ismét végigmérte a nyomozót azzal a kihívóan fürkésző tekintettel.

– Strafford – mormolta újra. – Furcsa, azt hittem, minden családot ismerek errefelé.

Strafford pontosan tudta, hogy az ezredes ezt persze úgy érti, minden protestáns családot. A protestánsok a továbbra is viszonylag fiatal köztársaság öt százalékát tették ki, és csupán egy töredéküknek, a katolikus Írország által gúnyosan „lovas protestánsnak” nevezett családoknak sikerült továbbra is megtartaniuk a birtokaikat és többé-kevésbé ugyanúgy élniük, ahogy a függetlenség előtt éltek. Nem volt hát meglepő, ha e réteg tagjai azt feltételezték, hogy valamennyien ismerik egymást, legalább hallomásból, a vérrokonok, a házasság által szerzett rokonok és a szomszédok kifinomult hálózatának vagy épp ősi ellenségeik seregeinek köszönhetően.

Nyilvánvaló volt azonban, hogy Straffordot nem tudja hová tenni az ezredes. A nyomozó, akit szórakoztatott a helyzet, úgy döntött, hogy enged a szigorából – ugyan, mit számít?

– Roslea – mondta, mintha ez valami jelszó lett volna, és ahogy belegondolt, rájött, hogy valójában az is. – Bunclody mellett, a megyének azon a részén.

– Á, igen – ráncolta a homlokát az ezredes. – A Roslea House? Azt hiszem, jártam már ott néhány éve, valami esküvőn vagy ilyesmin. Az a maguk…?

– Igen, a családom még mindig ott él. Azaz az édesapám; édesanyám fiatalon meghalt, és egyetlen gyerek vagyok.

Egyetlen gyerek. Ez felnőttként valahogy mindig furcsán hangzott.

– Igen, igen – motyogta Osborne ezredes bólogatva. Csak fél füllel figyelt Straffordra. – Valóban.

Strafford látta, hogy nem nyűgözte le az ezredest. A roslea-i egyházközösség környékén sehol nem éltek Osborne-ok, és ami az ezredest illette, ahol nem éltek Osborne-ok, ott nemigen akadt semmi, ami számot tarthatott volna az érdeklődésére. Strafford elképzelte, hogyan kuncogna ezen az apja, aki magában mindig jót szórakozott hittársai önteltségén, valamint kiváltságos társadalmi osztályuk bonyolult rítusain, amelyek szerint élték vagy legalábbis igyekezték élni az életüket ezekben a szűkös időkben.

Mindezeken eltűnődve Strafford ismét megdöbbent azon, milyen különös gyilkossággal van dolga. Mégis hogyan eshetett meg, hogy egy katolikus pap, „a ház barátja”, itt fekszik vérbe fagyva a Ballyglass House-ban, az Osborne-ok örökletes székhelyén, Wexford megye ősi Scarawalsh báróságában? Valóban, mit szólnak majd ehhez a szomszédok!

Távoli kopogás hallatszott a bejárati ajtó felől.

– Valószínűleg Jenkins lesz az – mondta Strafford. – Jenkins nyomozóőrmester, a helyettesem. Értesítettek, hogy már úton van ide.

2

Jenkins őrmesterrel kapcsolatban mindenkinek az tűnt fel először, hogy milyen lapos a feje: úgy nézett ki, mintha lemetszették volna a tetejét, vagy mintha egy, a hegyesebb végére állított főtt tojás lett volna. Ugyan hogy férhet el bármekkora agy egy ilyen szűkös helyen?, tanakodtak az emberek. Az őrmester azzal igyekezett elrejteni ezt a torzulást, hogy rengeteg Brylcreemet kent a hajára, amit aztán feltupírozott a feje tetején, de ezzel senkit sem sikerült megtévesztenie. Azt beszélték, hogy a bábaasszony a fejére ejtette születésekor, de ez túl erőltetettnek hangzott ahhoz, hogy igaz legyen. Különös módon soha nem viselt kalapot, talán abból kiindulva, hogy az lesimítaná gondosan felbodorított haját, tönkretéve az álcáját.

Fiatal volt, komoly modorú, a munkája iránt elkötelezett huszonéves férfi. Okos is volt, de nem annyira, amennyire okosnak hitte magát, ahogy azt Strafford – némi együttérzéssel – többször is kénytelen volt megállapítani. Ha valami olyasmi hangzott el, amit nem értett, Jenkins elhallgatott, és olyan éberré vált, akár a közeledő falka szagát érző róka. Nem volt népszerű a testületnél, ami épp elég ok volt arra, hogy Strafford kedvelje őt. Mindketten kívülállók voltak, ami Straffordot nem zavarta, legalábbis nem nagyon, bár Jenkins gyűlölte az elszigeteltséget.

Amikor azzal ugratták – mert az embereket valamiért szórakoztatta a dolog –, hogy igazából egy barátnő kellene neki, Jenkins csak bámult maga elé mogorván, elvörösödő homlokkal. Nem segített a helyzeten, hogy Ambrose-nak hívták, ami önmagában is elég rossz lett volna, de még rosszabbá tette, hogy mindenki Ambie-ként ismerte, jóllehet ő véletlenül sem mutatkozott volna be ezen a néven. Nehéz tekintélyes férfinak látszani, ha az embert Ambie Jenkinsnek hívják, a koponyája pedig lapos, akár egy felfordított tányér, ismerte el Strafford szomorúan.

Jenkins járőrautóval érkezett, leparkolt a kocsibehajtón, és épp akkor szállt ki, amikor a háromfős helyszínelő csapat fekete furgonja is befutott. A helyszínelők üdvözölték az őrmestert, majd leheletük páracsóváját húzva maguk után mind a négyen feltrappoltak a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőn.

Strafford és Jenkins köszöntötte egymást. Voltak már közös ügyeik, és a felügyelő kedvelte fiatalabb kollégáját, bár csak kelletlen tiszteletet kapott cserébe. Úgy vélte, Jenkins – a testület legtöbb tagjához hasonlóan – felrója neki a vallási hovatartozását. Protestáns rendőrtiszt – még kimondani is rossz.

A helyszínelő csapat a szarukeretes szemüveget viselő, zömök, fiatal fényképészből, Hendricksből, az idült alkoholista ujjlenyomat-szakértő Willoughbyból és a főnökükből, a láncdohányos Harry Hallból állt.

Strafford dolgozott már velük, és magában csak a három Stooge-nak nevezte őket. Most ott álldogáltak a kockaköves előtérben, leverték a havat a bakancsukról, és a kezüket lehelgették. Harry Hall, akinek most is kétcentis hamuban végződő cigarettacsikk tapadt az alsó ajkára, végigmérte a falon lógó trófeát és az időtől megfeketedett portrékat, majd megszokott dohányos nevetését hallatta.

– Jézusom! Figyelitek ezt a helyet? Mindjárt Poirot is előkerül valahonnan – zihálta, „Porrott”-nak ejtve a nevet.

Két egyenruhás rendőr is érkezett egy járőrautóval, egy magas és egy alacsony: mindketten a ranglétra legalján álltak, alig kerültek ki a templemore-i kiképzőiskolából, így hát kihívó tekintetükkel és előreszegezett állkapcsukkal igyekeztek leplezni félszeg tapasztalatlanságukat. Mivel nemigen volt mit tenniük, Jenkins utasította őket, hogy álljanak őrt az előtérben, a bejárati ajtó két oldalán, és megfelelő felhatalmazás nélkül senkit ne engedjenek se be, se ki.

– És mi a megfelelő felh… – kezdte a magasabb, de Jenkins kifejezéstelen tekintettel rámeredt, mire elhallgatott. Miközben Strafford a könyvtárszoba felé vezette az őrmestert és a helyszínelőket, a magas rendőr az alacsonyra pillantott, és odasúgta neki:

– Mégis mit jelent az, hogy „megfelelő felhatalmazással”, ha valaki a saját házában van?

Erre mindketten felkuncogtak, azzal a cinikus nevetéssel, amelyet annyira igyekeztek eltanulni a testület idősebb, tapasztaltabb tagjaitól.

Harry Hall szemügyre vette a könyvespolcokat, a márványkandallót, a középkori stílusban készült bútorokat.

– Egy könyvtárszoba – mormolta Hendricksnek hitetlenkedve. – Tényleg egy kibaszott könyvtárszoba, és van benne egy holttest!

A nyomszakértők soha nem a holttesttel foglalkoztak először, ez szakmai kódexük nem hivatalos részét képezte. Hendricks azonban már munkához látott, Graflexének vakuja szorgalmasan pattogott és sistergett, felvillanásaival másodpercekre mindenkit elvakítva a szobában.

– Menjünk, igyunk egy teát! – mondta Osborne ezredes.

Bár kifejezetten Straffordnak címezte a szavait, Jenkins vagy nem vette észre ezt, vagy nem törődött a dologgal. Az őrmester követte a két férfit; végigmentek egy félhomályos folyosón, és beléptek a konyhába.

– Minden rendben lesz velük? – kérdezte Osborne ezredes Straffordtól a könyvtárszoba felé intve a fejével.

– Nagyon óvatosak lesznek – felelte Strafford szárazon. – Semmit nem szoktak összetörni.

– Ó, nem úgy értettem… csak azon gondolkodtam, hátha… – mondta az ezredes összevont szemöldökkel, miközben vizet töltött a teáskannába a mosogatónál. Odakint, az ablakon túl a fák csupasz ágainak felső oldalát kristálycukorként sziporkázó csíkokban borította a hó. – Olyan, mintha egy rossz álom lenne.

– Általában olyan érzés. Az erőszak soha nem tűnik helyénvalónak, ami persze nem meglepő.

– Sokat látott már? Gyilkosságot meg ilyesmit?

Strafford enyhén elmosolyodott.

– Nem létezik „meg ilyesmi” – a gyilkosság mindig egyedi.

– Igen, értem, mire gondol – felelte Osborne, bár láthatóan nem értette, nem igazán.

Feltette a kannát a tűzhelyre, egy ideig keresgélt, majd megtalálta a gyufát. Kinyitott pár szekrényt, és tanácstalanul bámulta a polcokat – nyilvánvaló volt, hogy nem tölt túl sok időt a konyhában. Végül elővett három bögrét, amelyből kettőnek fekete hajszálrepedések futottak végig az oldalán. Letette őket az asztalra.

– Mikor találták meg a… – kezdte Jenkins, de elhallgatott, amikor rájött, hogy a másik két férfi elnéz mellette. Megfordult.

Egy nő lépett be a konyhába, egyetlen hang nélkül.

A ház egy másik részébe vezető ajtóban állt, két kezét szorosan összekulcsolva a derekánál. Magas volt – egy kicsit össze is kellett görnyednie az alacsony ajtónyílásban –, és kifejezetten karcsú, a bőre pedig rózsásan sápadt, akár a lefölözött tej, amibe egyetlen csepp vért kevertek. Az arca olyan volt, akár az egyik kevésbé jelentős régi mester valamelyik Madonnájának arca, sötét szemmel, apró dudorban végződő, hosszú és hegyes orral. Bézs kardigánt és lábszárközépig érő szürke szoknyát viselt, ami kissé ferdén lógott egy fiúénál nem szélesebb csípőjén.

Nem mondható gyönyörűnek, gondolta Strafford, törékeny, melankolikus megjelenésében mégis volt valami, ami szomorúan megpendített egy néma húrt a nyomozó lelkében.

– Hát itt vagy, kedvesem! – mondta Osborne ezredes. – Azt hittem, alszol.

– Hangokat hallottam – mondta a nő, kifejezéstelen tekintettel pillantva Straffordról Jenkinsre, majd ismét Straffordra.

– A feleségem – mondta Osborne. – Sylvia, az úr Strafford felügyelő, a társa pedig…

– Jenkins – közölte a rendőr határozott hangsúllyal, miközben mintha megbántott pillantást vetett volna az ezredesre. Soha nem értette, miért nem emlékeznek a nevére az emberek, elvégre nem a Joneshoz vagy a Smithhez hasonló, gyakori vezetéknevek egyikét viselte. – Jenkins nyomozóőrmester.

Sylvia Osborne nem üdvözölte a két férfit, csak beljebb lépett az ajtóból, összedörzsölve a kezét. Úgy tűnt, annyira fázik, mintha még soha életében nem sikerült volna átmelegednie. Strafford összevonta a szemöldökét. Először Osborne lányának, esetleg az unokahúgának hitte a nőt, de nem, semmiképp sem a feleségének – minimum húsz, ha nem inkább huszonöt évvel fiatalabbnak nézte a férfinál. Ebben az esetben viszont, gondolta a nyomozó, nyilván második feleség, hiszen felnőtt gyerekek is voltak a családban. Eltűnődött, vajon mi történhetett az első Mrs. Osborne-nal.

A tűzhelyen lévő kanna élesen felsivított.

– Találkoztam valakivel a lépcsőn – mondta Mrs. Osborne. – Egy férfival… Ki volt az?

– Valószínűleg az embereim egyike – felelte Strafford.

Mrs. Osborne elnézte, ahogy a férje egy nagy porcelán teáskannába önti a forró vizet.

– Sadie hol van? – kérdezte.

– Elküldtem a nővéréhez. – Osborne ezredes Straffordra pillantott. – Mármint a házvezetőnőt, Mrs. Duffyt.

– De hát miért? – tudakolta Mrs. Osborne, meghökkenten összeráncolva sápadt homlokát. Minden mozdulata lassú és átgondolt volt, és szemmel láthatóan nagy erőfeszítést igényelt, mintha víz alatt haladna előre.

– Tudod, milyen pletykás. – Osborne nem nézett a felesége szemébe, és alig hallhatóan mormolva hozzátette: – Nem mintha a nővére nem lenne az.

Mrs. Osborne elfordította a tekintetét, és az arcához emelte a kezét.

– Nem értem – mondta elhaló hangon. – Hogy került a könyvtárszobába, miután leesett a lépcsőn?

Osborne ismét Straffodra pillantott, és szinte észrevehetetlenül megrázta a fejét.

– Gondolom, ezt próbálja kideríteni Strafford felügyelő embere – mondta a feleségének túl hangosan, majd halkabbra fogta a hangját. – Kérsz egy kis teát, kedvesem?

Mrs. Osborne megrázta a fejét, majd továbbra is zavarodott arckifejezéssel megfordult, és bizonytalan léptekkel kikóválygott az ajtón, amelyen korábban belépett, a kezét ismét összefűzve a derekánál, a könyökét pedig az oldalához szorítva, mintha az a veszély fenyegetné, hogy összeomlik, ha nem tartja függőleges helyzetben magát.

– Azt hiszi, baleset volt – mondta Osborne ezredes halkan, miután a nő távozott. – Nem láttam értelmét annak, hogy felvilágosítsam… Nemsokára úgyis megtudja majd az igazságot.

Kiosztotta a teásbögréket, magának tartva meg azt, amelyiken nem voltak repedések.

– Hallott bárki bármit az éjszaka? – kérdezte Jenkins.

Osborne ezredes némi visszatetszéssel meredt az őrmesterre: úgy tűnt, meglepi, hogy egy nyilvánvalóan nem a tiszti állományba tartozó személy azt hiszi, jogában áll anélkül beszélni, hogy engedélyt kérne rá a felettesétől.

– Nos, az biztos, hogy én semmit sem hallottam – felelte kurtán. – Dominic talán hallott valamit. Mármint Dominic, a fiam.

– Mi a helyzet a ház többi lakójával? – makacskodott Jenkins.

– Amennyire én tudom, senki nem hallott semmit – felelte az ezredes kimérten, a bögréjébe bámulva.

– És hol van most a fia? – érdeklődött Strafford.

– Elvitte sétálni a kutyát – mondta az ezredes olyan arckifejezéssel, amely azt sugallta, ezt ő maga is minimum összeegyeztethetetlennek érzi a helyzettel. Az egyik oldalon egy halott, a másikon a kutya, akit meg kell sétáltatni…

– Hányan voltak a házban tegnap éjszaka? – kérdezte Strafford.

Osborne felfelé szegezett pillantással, az ajkát mozgatva számolt magában.

– Öten – mondta –, Tom atyát is beleértve. És persze a házvezetőnő. Neki saját szobája van, odalent – intett fejével a padló felé.

– Tehát ön, a felesége, a fia és Lawless atya.

– Így van.

– Számításom szerint ez négy személy. Azt mondta, a házvezetőnőt nem számítva öten voltak, igaz?

– És a lányom… Őt nem említettem? Lettie. – Az ezredes arcán átfutott valami, akár egy felhő árnyéka a hegyoldalon egy szeles napon. – Nem hiszem, hogy hallott volna bármit. Mindig nagyon mélyen alszik. Valójában mintha más sem csinálna, csak aludna. Tizenhét éves – tette hozzá, mintha ezzel a lány alvási szokásain túl is sok mindent megmagyarázott volna.

– Ő hol van most?

Osborne ezredes belekortyolt a bögréjébe, majd elfintorodott; Strafford nem tudta eldönteni, vajon a tea íze miatt (az ital nagyon erős volt, szinte fekete), vagy amiatt, mert eszébe jutott a lánya. Az asztalra támasztotta a tenyerét, és felállt.

– Szeretném látni a szobát, ahol Lawless atya aludt az éjszaka – mondta.

Közben Jenkins is felállt. Osborne ülve maradt, úgy nézett fel rájuk; mindeddig szkeptikusan lényegretörő magatartása egy pillanatra megingott, és az ezredes most először bizonytalannak, sebezhetőnek és ijedtnek tűnt.

– Mintha egy rossz álom lenne – mondta ismét, már-már esdeklően nézve a fölébe magasodó két férfira. – De gondolom, ez majd elmúlik. Gondolom, nemsokára túlzottan is valóságos lesz az egész.

3

Osborne ezredes már épp kikísérte volna a nyomozókat a konyhából, amikor feltűnt Harry Hall, cigarettára gyújtva a tenyere menedékében.

– Válthatnánk egy szót? – fordult Straffordhoz.

A felügyelő ránézett, igyekezve nem kimutatni az ellenszenvét. Nem mintha számított volna: a két férfi nem kedvelte egymást, aminek nem volt semmi különösebb oka, és nem hagyták, hogy ez befolyásolja a munkájukat. Egyszerűen nem törődtek eléggé egymással ahhoz, hogy hadakozzanak. Mégis tapintható volt köztük a feszültség, és Osborne ezredes összevont szemöldökkel, zavarodottan érdeklődő arckifejezéssel pillantott Harry Hallról Straffordra, majd Straffordról Jenkinsre.

– Egy szót? – kérdezett vissza Strafford.

Harry Hall nem szólt többet, csak megfordult és kisétált a helyiségből, Strafford pedig pillanatnyi habozás után követte.

A könyvtárszobában Hendricks épp új filmtekercset fűzött a fényképezőgépébe, a gumikesztyűt viselő Willoughby pedig az ajtó mellett térdelve ujjlenyomat-rögzítő port vitt fel egykedvűen a kilincsre egy cobolyprém ecsettel. Harry Hall aggodalmasan beleszívott a cigarettájába.

– Különös eset – mondta szinte suttogva.

– Azt mondja? Én is kezdtem valami ilyesmire jutni – felelte Strafford, de Harry Hall csak vállat vont. Straffordot mindig megdöbbentette, milyen gyakran megesett, hogy az emberek nem érzékelték a szavaiban rejlő iróniát.

– Az emeleten szúrták le, és valahogy lejutott a földszintre – folytatta Harry Hall. – Gondolom, próbált elmenekülni a támadója elől. Arra tippelek, hogy bejött ide, aztán elesett – addigra már vagy egy vödörnyi vért veszített –, és itt feküdt, amikor levágták a felszerelését, tokkal, vonóval, mindenestül. Amit egyébként nem találtunk meg – valaki nyilván megtartotta emlékbe. Tiszta vágás volt, borotvaéles késsel; ránézésre profi munkának mondanám.

Sziszegő hangot hallatva beleszívott a cigarettájába, majd elfordult és végigmérte a holttestet. Strafford szórakozottan eltűnődött azon, hogyan lehetséges, hogy valaki, bárki elegendő kasztrálást tudjon le ahhoz, hogy profinak számítson. Vajon az állattenyésztők körein kívül is léteznek professzionális kasztrálók?

– Mint látja, valaki rendbe szedte a holttestet – folytatta Harry Hall. – A padlóról pedig feltörölték a vért, de csak miután már megalvadt. Szép kis meló lehetett – vihogott fel.

– És mikor került sor erre a melóra?

A nagydarab férfi vállat vont. Nemcsak ezt az esetet unta, de általában véve a munkáját is. Azt mondogatta, még hét éve van hátra a nyugdíjig.

– Valószínűleg kora reggel – mondta –, tekintve, hogy addigra már megalvadt a vér. A lépcsőn lévő szőnyeget is felsikálták, de még látni rajta a foltokat.

Egy ideig csendben álltak, a holttestet bámulva. Hendricks időközben az egyik karosszék karfájára telepedett, a fényképezőgéppel az ölében. Itt már végzett, és szünetet tartott, mielőtt felment volna az emeletre fotózni. Hármuk közül Hendricks keltette a legbuzgóbb benyomást, holott – mint azt Strafford tudta – valójában ő volt a társaság leglustább tagja.

Willoughby továbbra is az ajtónál térdelt, és továbbra is a porral pepecselt. Társaihoz hasonlóan ő is tisztában volt azzal, hogy a helyszín a legkevésbé sem érintetlen, és nyilvánvalóan csak az időt vesztegetik a munkájukkal. Nem mintha ez érdekelte volna.

– A házvezetőnő – mondta Strafford, kisimítva a homlokából azt a bizonyos hajszárnyat. – Nyilván ő takarított fel… vagy legalábbis próbált meg feltakarítani.

Harry Hall biccentett.

– Gondolom, Mumus ezredes utasítására.

– Úgy érti, Osborne-éra? – kérdezett vissza Strafford egy mosoly kísértetével az ajkán. – Valószínűleg. Úgy tudom, az öreg katonák nem szeretik a vér látványát: túl sok emléket idéz fel bennük, vagy valami ilyesmi.

Ismét elhallgattak, aztán Harry Hall egy lépéssel közelebb lépett a nyomozóhoz, és még halkabbra fogta a hangját:

– Figyeljen, Strafford, ez nagyon nem jó, ez az ügy. Egy halott pap egy protikkal teli házban? Mit fog szólni ehhez a sajtó?

– Valószínűleg ugyanazt, amit a szomszédok – felelte Strafford szórakozottan.

– A szomszédok?

– Mi van velük? Á, igen, az ezredes aggódik az esetleges botrány miatt.

Harry Hall ismét rövid, fanyar nevetést hallatott.

– Hát, azt mondanám, tényleg jó esély van a botrányra – jegyezte meg.

– Ó, én nem lennék olyan biztos ebben – mormolta Strafford.

Egy darabig még álldogáltak: Harry Hall lassanként kivégezte a cigarettáját, Strafford pedig elgondolkodva dörzsölgette vékony állát. Aztán odalépett Willoughbyhoz.

– Talált bármit? – kérdezte.

Willoughby több részletben, elgyötört fintort vágva egyenesedett fel térdelő helyzetéből.

– A hátam – zihálta. – Teljesen kicsinál.

Izzadságcseppek ültek ki a homlokára és a felső ajkára. Már majdnem dél volt, és igencsak ráfért volna egy ital.

– Vannak ujjlenyomatok, persze – folytatta. – Négy vagy öt különböző szett is. Az egyik véres; gondolom, kijelenthetjük, hogy az a tisztelendő atyáé. – Elhúzta a száját: bár vigyornak szánta, inkább vicsorgásra emlékeztetett a dolog. – Erős fickó lehetett, ha képes volt eljutni idáig a lépcső tetejétől.

– Talán lehozta valaki.

Willoughby vállat vont. A kollégáihoz hasonlóan ő is unatkozott. Mindhárman unták az egészet, fáztak, és alig várták, hogy végre eltakarodhassanak erről a fagyosan kongó, átkozottul barátságtalan, komor helyről, és olyan gyorsan visszatérhessenek lakályos Pearse Street-i körletükbe, amilyen gyorsan azt fekete furgonjuk – és persze a havazás – lehetővé teszi. Dubliniak voltak, kilelte őket a hideg a vidéki környezettől.

– Mi van a gyertyatartóval? – kérdezte Strafford.

– Mi van vele?

– Vannak rajta ujjlenyomatok?

– Még nem vizsgáltam meg alaposabban, de vetettem rá egy pillantást, és úgy tűnik, valaki tisztára törölte.

– Ebből az ügyből még nagy bajok lesznek – rázta meg lassan a fejét Harry Hall. – Jó páran megégethetik vele a kezüket.

Strafford lenézett a nagydarab férfi húsos, nikotinfoltos kezére.

– Hívott valaki mentőt? – kérdezte.

– Már elindult a megyei kórházból – felelte Harry Hall. – De nem tudni, mikor ér ide ebben az időben.

– De hát csak havazik, az ég szerelmére! – mondta Strafford hirtelen felvillanó ingerültséggel. – Miért kell mindenkinek folyton erről beszélnie?

Harry Hall és Willoughby összenézett egymással. Strafford legenyhébb kifakadásait is arisztokratikus tartózkodása megnyilvánulásainak vették, és úgy érezték, azon személyek iránti általános lenézése nyilvánul meg bennük, akikkel a felügyelőnek visszataszító kötelessége együtt dolgozni. Strafford tudta, hogy a testületnél Lord Sznobnak hívják, egy iskolásoknak szóló képregény egyik figurája után. Nem törődött volna vele, ha az, hogy elkönyvelték arisztokratának, nem nehezítette volna meg még jobban a munkáját.

– Mindenesetre itt végeztünk – mondta Harry Hall.

– Rendben – felelte Strafford. – Köszönöm. Tudom, hogy nem sokat tehettek, tekintve a…

– Mindent megtettük, amit tudtunk – vágott közbe Harry Hall határozottan, összehúzott szemmel. – Remélem, a jelentésében is ez szerepel majd.

Straffordot fárasztotta Larry, Curly és Mo és éppannyira szerette volna az ajtón kívül tudni őket, amennyire ők szerettek volna távozni.

– Dr. Quirke-öt értesítették már, hogy hamarosan érkezik hozzá egy holttest?

Dr. Quirke-öt nemrégiben nevezték ki állami patológussá.

Harry Hall Willoughbyra nézett, és önelégülten elvigyorodott.

– Dr. Quirke elutazott – mondta.

– Igen? És hová?

– Nászúton van – közölte Hendricks. – Hú-hú!

És villantott egyet a vakuval, csak a hecc kedvéért.