Metz Rudolf – Kövesdi Veronika

A Magyar Péter-jelenség

Egy politikai felemelkedés anatómiája

– részlet –

© Metz Rudolf, 2025
© Kövesdi Veronika, 2025
© HVG Könyvek, 2025

ISBN 978-963-565-731‑5

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó – ítélet helyett megértés

A kötet szerzői

I. Egy messiásra várva

II. A Magyar-mítosz születése

III. Szikra az online térben – Magyar Péter digitális karizmája

IV. Karizmatikus közösség – Magyar Péter karizmája a követők szemszögéből

V. Teflonhatás – Magyar Péter és a botrányok

VI. A rajongás spiráljában – egy lehetséges személyi kultusz előszobájában?

VII. Árad a Tisza – félelmek és csapdák

Függelék

Jegyzetek

Emberek egy tömegben,
Mi a tömeg egy királynak?
Mi a király egy istennek?
Mi egy isten annak, aki nem hisz semmiben?

Jay‑Z‍¹

Nos, mit mondasz a szentekről?
Nem jobbak azoknál, akikről azt mondják, a világ megrontja őket.
Ha prófétát keresel, hát én nem vagyok az, de azt tudom, mikor fog esni az eső.

The Red Clay Strays‍²

Előszó – ítélet helyett megértés

„Ne ítéljetek, hogy ne ítéltessetek.
Mert a milyen ítélettel ítéltek, olyannal ítéltettek, és a milyen mértékkel mértek, olyannal mérnek néktek.”

Mt 7,1–2

„Elnézést, Virág elvtárs… ez az ítélet.”

A tanú

Könyvet írni egy olyan emberről, akit máris rajongás és gyűlölet övez, olyan, mint egy aknamezőn sétálni, vagy a pacifisták kedvéért: tojáshéjakon járni. Ugyanakkor ez a könyv nem ítélet, de nem is méltatás, s ezt érdemes rögtön az elején világossá tenni. A borítón szereplő személy – Magyar Péter – olyan figura, aki már most heves érzelmeket vált ki a magyar közéletben. Vannak, akik benne látják a megváltót, mások szerint veszélyes populista, karrierista vagy egyszerűen csak botrányhős. Egy biztos: senkit sem hagy közömbösen. Ez érthető. Nehéz tárgyilagosan szemlélni olyan eseményeket, amelyekkel együtt élünk, amelyek átformálnak minket is, és amelyek – tetszik vagy sem – részünkké válnak.

Az elmúlt hónapokban a közéletben, a médiában, a kocsmai beszélgetésekben, sőt már a vasárnapi ebédnél is mindenki elmondta róla a magáét – gyakran erős túlzásokkal, szenvedélyesen, mérce és mérték nélkül. Sokan úgy nyilvánítanak véleményt róla, hogy nem is igazán őt látják, hanem saját vágyképeiket vagy félelmeiket vetítik rá. Tükröt tart nekünk, de nem mindegy, ki mit lát benne. Mi nem akarjuk ezt a tükröt sem eltörni, sem fényesíteni. Nem a vezető megítélése, hanem a jelenség megértése a célunk.

A társadalomtudomány – különösen a politikatudomány – feladata nem az, hogy megmondja, ki a jó politikus és ki a rossz, ki mond igazat és ki hazudik, vagy épp ki melyiket csinálja ügyesebben. A mi dolgunk az, hogy megpróbáljuk értelmezni azokat a folyamatokat, amelyek egy politikai közösség formálódása mögött állnak. Hogy ne csak azt próbáljuk meg felmérni, mi történik, hanem azt is, hogy miért történik. Ehhez pedig – még ha ez elsőre meglepő is – kevesebb ítéletalkotásra és több figyelemre, kevesebb véleményre és több tényre van szükségünk.

A kötet szerzőiként ugyanakkor nem hiszünk az objektív igazság létezésében, tehát abban, hogy a tudományos magyarázatok kizárólagosak és vitathatatlanok. Nem ítélkezni, hanem „szemlélni” próbálunk. Ezt a szerepet az ókori görögök a theōros (theorosz) szóval illették: így hívták azokat a küldötteket, akik egy‑egy vallási ünnepségen városuk képviseletében jelen voltak, és nem csupán fizikailag, hanem szellemi értelemben is figyelemmel követték az eseményeket. A „teória” (theoria) – amiből a „teoretikus” szó is származik – eredeti jelentése tehát nem a valóságtól elszakadó elvontságot, hanem elmélyült figyelmet, értelmező jelenlétet, megértő szemlélést jelentett. Ebben az értelemben a kutató feladata nem az, hogy kívülről magyarázza meg a politikát, vagy pusztán leírja, mi történik. Inkább arra vállalkozik, hogy jobban megértse a politikai tapasztalatot: feltárja azokat a rejtett előfeltevéseket és háttérfeltételeket, amelyek magától értetődően jelen vannak benne, de kimondatlanok maradnak. Így a politika világát nem helyettesíti vagy redukálja más magyarázatra, ehelyett belülről teszi érthetőbbé és átláthatóbbá.‍¹ Ezt a pozíciót tudjuk magunkénak.

Meggyőződésünk, hogy Magyar Péter jelensége nem érthető meg az őt követők, a támogató közösségek vizsgálata nélkül. Nem lehet elválasztani a vezetőt azoktól, akik figyelnek rá, akik hisznek neki, akik azonosulnak vele. A vezető mindig közösségi tükörben születik meg. Magyar politikai személyiségének és rendkívüli gyorsasággal kialakuló, precedensértékkel bíró nagyságú követőtáborának megfigyelése egy olyan komplex társadalmi folyamatot tár fel, amely jóval túlmutat a puszta politikai szimpátián. Miért követik őt az emberek? Miért tartanak ki mellette? Mit látnak benne? Ezért a könyv nem csupán Magyarról szól, hanem arról a társadalomról is, amely köré szerveződött, amelyet megszólított, és amely általa – legalább részben – újraértelmezi önmagát. Ezt a komplex folyamatot nevezzük mi Magyar Péter-jelenségnek, amelynek működését a kötet több tudományág nézőpontjából próbálja feltárni. Kutatásunk során arra törekedtünk, hogy a politikatudomány, a társadalom-lélektan, az antropológia és a kommunikációkutatás eszközeit és módszereit egyaránt bevonjuk, mert kellően átfogó képet csak így lehet adni erről a sokrétű jelenségről.

2024 februárjában még érdeklődve szemléltük a Magyar körül kibontakozó közéleti eseményeket, márciusban azonban már kutatói szerepben voltunk jelen Magyar Péter tüntetésén. Az azóta folyamatosan zajló kutatás hallatán sokan kérdezték tőlünk: nem félünk‑e, hogy ezzel a témával foglalkozunk? Nem tartunk‑e attól, hogy bármelyik oldalra besorolnak bennünket, hogy elfordulnak tőlünk, hogy támadások fognak minket érni? A válaszunk az, hogy nem tartunk ezektől a lehetőségektől jobban, mint bármikor máskor, amikor érzékeny társadalmi jelenségekhez nyúlunk. Viszont most erősödött bennünk az a meggyőződés, hogy fontos feladat a tudományé. Az elmúlt időszakban a hazai társadalomtudományokat, köztük az MTA/HUN-REN/ELTE (vagy bármi legyen is a megnevezése a könyv nyomdába adása után) Társadalomtudományi Kutatóközpontot is számos politikai támadás érte, sokszor alaptalanul, ideológiai előítéletek mentén. Ezek a támadások világossá tették számunkra: a tudományos szemléletnek ma különösen nagy tétje van.

A könyv célja ez is: bemutatni, hogy a társadalomtudomány nem a közösségtől elszakadt, elvont elmélkedés, nem ideológia‑ és véleményalapú tényszelekció, hanem valós, aktuális, közéleti kérdések megértéséhez járul hozzá. Vagyis járulhat hozzá, ha hagyják. S persze várunk valamit az olvasótól is: egy pillanatra – de ha szabad, a kötet végéig – szemlélődő figyelmet és az előítéletek félretételét, legyen szó politikai, ideológiai vagy személyes elfogultságokról. Így reményeink szerint új meglátásokkal gazdagodhat.

A kötet egy 2024–2025‑ben zajló kutatás eredményeit foglalja össze, amelyet a Nemzeti Kutatási, Fejlesztési és Innovációs Hivatal támogatott Mi teszi a politikai vezetőket erőssé? Benyomásalkotás, benyomáskeltés és identitáspolitika (NKFIH FK 146569) címen. Metz Rudolf munkáját a Magyar Tudományos Akadémia Bolyai János Kutatási Ösztöndíja (BO/00077/22/9) is segítette. Az eredményeinket e köteten kívül több nemzetközi publikációban is megosztjuk, olyan fórumokon, amelyek szigorú szakmai bírálati eljárással garantálják a tudományos minőséget. A kutatást etikai engedélyezési folyamat előzte meg, szakértői véleményezés kísérte, és több hazai tudományos műhelyben, valamint konferencián is megvitatták.

Köszönet illeti mindazokat, akik hozzájárultak a kötet megszületéséhez. Mindenekelőtt a kutatásban részt vevő gyakornokokat: Deák Milán Szabolcsot, Kiss Boglár Gabriellát, Kuti Balázst, Lakics Gergőt, Nagy Emesét, Pásztor Ákost, Sebők-Darmos Hannát és Szokolai Balázst. Hálásak vagyunk az ELTE Társadalomtudományi Kutatóközpont Politikatudományi Kutatóintézete munkatársainak – különösen szakmai lektorunknak, Benedek Istvánnak –, akik értékes megjegyzéseikkel, kritikáikkal és javaslataikkal segítették a kötet végső formájának kialakítását. Köszönettel tartozunk továbbá a Budapesti Corvinus Egyetem Politikatudományi Tanszéke és az ELTE Média és Kommunikáció Tanszéke hallgatóinak, akik meglátásaikkal gazdagították és alakították vizsgálódásaink irányait. Ugyancsak nagyra értékeljük a HVG munkatársainak közreműködését, valamint az ajánlásokat megfogalmazó kollégák támogatását, ami fontos szerepet játszott a könyv kiadásában. Végül, de nem utolsósorban hálával tartozunk két társszerzőnknek, Farkas Eszternek és Plesz Bendegúznak, akik nélkül ez a könyv nem jöhetett volna létre.

Könyvünk tehát nem diagnózis vagy zárójelentés, nem véleménycikk, nem kampánykiadvány. Eszköz, de csak abban az értelemben, hogy elemzői tükör, amelyben nemcsak Magyart, hanem önmagunkat, saját nézőpontjainkat is megláthatjuk, ha elég bátrak vagyunk hozzá. Ahogy már írtuk, nem hiszünk az objektív igazság kizárólagosságában, de abban igen, hogy a demokrácia igazsága a tájékozottságon és a részvételen keresztül születik meg, hiszen a végső ítéletet – ahogyan mindig – a választók mondják ki.

Metz Rudolf és Kövesdi Veronika

A kötet szerzői

Metz Rudolf vezetéskutató, politikatudós és közgazdász, az Eötvös Loránd Tudományegyetem (ELTE) Társadalomtudományi Kutatóközpont (TK) Politikatudományi Kutatóintézetének tudományos főmunkatársa, valamint a Budapesti Corvinus Egyetem docense. Kutatásaiban a karizma, a politikai vezetés és a vezető-követő viszonyok kérdéskörével foglalkozik. Egyetemi oktatóként a politikai vezetés és a kormányzás témáiban tart kurzusokat, korábban vendégelőadóként tanított az innsbrucki Leopold-Franzens-Universitäten. Tagja a Leadership és az International Journal of Public Leadership szerkesztőbizottságának, továbbá a Magyar Politikatudományi Társaság elnökségi tagja. Nemzetközi szinten a European Consortium for Political Research politikai elit kutatásával és vezetéselmélettel foglalkozó munkacsoportjának, valamint az Academic Network for Public and Political Leadership elnökségének tagjaként is aktív szerepet vállal. Magyar nyelven eddig két könyve jelent meg: A politikai vezetés három arca. A vezetés értelmezési lehetőségei és gyakorlatai a demokráciában (2020), valamint A megosztó vezetők és követőik. Egy kollektív Rorschach-teszt (2024).

Kövesdi Veronika médiakutató, az ELTE Média és Kommunikáció Tanszékének oktatója, az ELTE Filozófiatudományi Doktori Iskolájának PhD-hallgatója, a TK Politikatudományi Intézetének fiatal kutatója. Kutatásai interdiszciplináris megközelítésben vizsgálják a stratégiai kommunikáció, a meggyőzés és a manipuláció mechanizmusait, főként a kortárs hitrendszerek és a karizma kontextusában.

Farkas Eszter politikatudós, a TK Politikatudományi Intézetének tudományos munkatársa. Munkája során a migrációval kapcsolatos attitűdöket és médianarratívákat, illetve a politikai érzelmek és a közösségi média kapcsolatát elemzi.

Plesz Bendegúz politikatudós, az ELTE PhD-hallgatója és oktatója és a TK Politikatudományi Intézetének fiatal kutatója. Fő kutatási területei az identitásalapú választói viselkedés és a demokratikus reprezentáció kérdései.

I. Egy messiásra várva

„Nem szeretem azt a szót, hogy messiásvárás. A reményt és a bizakodást érzem az emberekben, de az a sok érzelem, ami most körülvett, az szinte feldolgozhatatlan.”

Magyar Péter‍¹

A magyar nyilvánosságban az ellenzéki politikusok és támogatóik kapcsolatára gyakran leegyszerűsítő magyarázatként jelenik meg a messiásvárás, a messianizmus fogalma. Bár többnyire negatív felhanggal használják, a jelenség önmagában nem feltétlenül negatív. Számos demokratikus és tekintélyelvű politikai mozgalom, illetve vezető körül formálódtak olyan várakozások, amelyek a gyökeresen új politikai megoldások iránti társadalmi igényt tükrözték. Magyar Péter esetében azonban ez az értelmezés inkább elfedi, semmint feltárja azokat a mögöttes dinamikákat, amelyek valóban magyarázzák a jelenséget. A messiásvárás koncepciója segít ugyan megérteni a követők motivációit, de nem ad választ arra, milyen konkrét mechanizmusok tartják össze és erősítik meg ezt a politikai közösséget. A messianizmus inkább a felszíni megnyilvánulása egy mélyebb identitásképző folyamatnak, amely a politikai csalódottság és az új alternatívák keresése közötti feszültségben gyökerezik. A fejezet célja ezért kettős: egyrészt, hogy tisztázza, mit ért a politikatudomány a messianizmus különböző kontextusokban megjelenő formái alatt, és rámutasson arra, hogy a jelenség demokratikus keretek között is természetes módon előfordulhat, ezáltal eloszlassa a közbeszédben gyakran megjelenő félelmeket. Másrészt, hogy bemutassa, a kötet további fejezetei miként tárják fel a Magyar Péter-jelenséget mozgató komplex társadalmi folyamatokat.

Régi vágyak új öltönyben? – Megváltáskeresés a magyar politikában

Nem túlzás azt állítani, hogy a 2024‑es év egyik legtöbbet emlegetett politikai kulcsszava – a gumicsont mellett – a messiásvárás lett. Ez a jelenség Magyar körül már nyílt formában is megjelent igen korán, az első megmozdulásán: elszánt követői a Dűne filmekből ismert Lisan al-Gaibhoz, a megjövendölt messiáskarakterhez hasonlították. Bár Magyar elutasítja a kifejezést, elismeri, hogy rendkívül erős remény és bizakodás övezi, olyan érzelmi intenzitással, amely számára is nehezen feldolgozható.

Viszont senkit sem lepett meg, hogy ugyanezzel a szóval főként ironikusan vagy gúnyosan jelölték, különösen akkor, amikor Magyar hirtelen és látványos politikai felemelkedését próbálták értelmező keretbe helyezni. A jelenségre talán Jeszenszky Zsolt adta az egyik legbeszédesebb reakciót a Magyar Nemzetben megjelent cikkében.‍² Írását átitatják az összeesküvés-elméletek és a szelektív történelmi párhuzamok, de a lényeg világos: szerinte a baloldal újra ugyanabba a hibába esik, mint korábban, egy új politikai szereplőben látja a megváltót, miközben sorra következnek a csalódások. Jeszenszky visszatekint a magyar történelemre, és megemlíti, hogy korábban Horthy Miklóst, Nagy Imrét, Horn Gyulát vagy épp Orbán Viktort is övezte valamilyen megváltói várakozás, de szerinte a baloldal különösen hajlamos minden új arc feltűnésekor a kormányváltás illúzióját kergetni. Értelmezése szerint most épp Magyar Péter van soron.

Pilhál Tamás, a Magyar Nemzet újságírója 2025 szeptemberében megjelent Az áruló című kötetében a jelenséget ironikus stílusban ábrázolja, gyakran utal Magyar Péterre a következőképpen: „a baloldal új messiása”,‍³ „műmessiás”,‍⁴ „konteómessiás”.‍⁵ Ezt írja:

A mi Péterünk, aki megtestesült, leszálla közénk, és igét hirdet. „Az Ég küldte” – sikkantja egyik rajongója. Egy másik: „Nostradamus is megírta.” „Még az égiek is Rá tekintenek” – tódítja a harmadik. (…) Amint az a kiválasztottaknál lenni szokott, Péter munkálkodását csodás jelenések kísérik, melyekről tanítványai nem restek tanúságot tenni. (…) Aki csak megy, beszél, áldást oszt fáradhatatlanul. Viszi az örömhírt a kókadt baloldali híveknek, tanúságot tesz az ő egy, szent, apostoli örök igazságáról. (…) Egy másik [szimpatizáns] pedig már mintha a glóriát is látni vélné a szőke hajfürtök körül: „A szeretet fénye, ami körülveszi, s ezt sugározza az emberek felé.”‍⁶

Pilhál a gúny eszközét később sem hagyja maga mögött: „Péter nem pusztán az eszményi férfi, hanem a megtestesült üdvözítő, akinek fényében jó megfürödni, s akinek földi cselekedeteit »megváltástörténetbe« lehet ágyazni.”‍⁷

Hasonló, de erősebb bírálatra példa Németh Sándor, a Hit Gyülekezetének vezetője, aki a Hit Rádióban adott interjújában‍⁸ már a keresztény teológia fogalomrendszeréből merített munícióként: szerinte Magyar „álmessiás”, „ellenmessiás”, „antikrisztus” és „álpróféta”. Úgy fogalmazott, hogy az emberek ma túlságosan nagy reményeket fűznek olyan figurákhoz, akik valójában „démoni befolyás” alatt állnak, és csak hitegetik az embereket – ebbe a kategóriába sorolta Magyart is. A bírálat egy ponton túl már nem a programról vagy a politikai teljesítményről szól, sokkal inkább a vezető szellemi alkalmasságát vonja kétségbe: „nem képes a saját családját sem egyben tartani”, és „démonizált állapotban van”. Ez a motívum a keresztény diskurzusban gyakori stigmatizáló technikát jelöl, a vezetői alkalmatlanságán túl morális, sőt spirituális veszélyt sugall. A démonizált vezető képe megidézi az eszkatologikus küzdelmet, amelyben a közösség a „gonosz” ellen harcol.

Ezekből a példákból jól látszik, hogy a messiás kifejezés a kormánypárti diskurzusban nem egyszerűen nevetségessé tevő címke, hanem egyre inkább olyan szimbolikus eszköz, amely a gyorsan növekvő politikai népszerűséget fenyegetésként értelmezi. Ha azonban mélyre ásunk a kormánypárt intellektuális hátországában, nem az a kérdés rajzolódik ki, hogy van‑e messianizmus Magyarországon, hanem hogy ki az „igazi” és ki a „hamis” megváltó.

A Politikai megváltás című kötetében Lánczi András, a Nemzeti Együttműködés Rendszerének egyik legismertebb ideológusa például általános gyanúval tekint mindenféle politikai megváltásígéretre, kivéve egyet: a nacionalizmust.‍⁹ Szerinte a nemzet az egyetlen, ami a modern politikában természetes formaként fennmaradt, ezért csak ennek lehet valóságos megváltó szerepe. Mások viszont sokkal kevésbé szemérmesek, amikor saját megváltójukról van szó.

A NER egy másik gondolkodója, G. Fodor Gábor szerint a nemzet és vezetője szent érték, védelme morális kötelesség: „Minden nemzet egy arcvonás az egész emberiség ábrázatán, ami meg a Jóisten képére és hasonlatosságára van teremtve. Vagyis a nemzet egy szent dolog, érték, amiért harcolni érdemes, és az a jó, ha ez az érték soha nem vész el. Aki ezért dolgozik, az a jó ember, és aki ezt tagadja, az a rossz.”‍¹⁰

Számára Orbán Viktor és Soros György küzdelme a képzelt vagy valós politikai vetélkedésen túlmutatva egyszerre bibliai szintre emelt és bináris oppozíciókra egyszerűsített kozmikus jelentőségű harcként jelenik meg, hiszen „a világban lévő valamennyi lényeges konfliktus leírható a kettejük párharcaként”.‍¹¹ Ebben a keretben Orbán az „igazi megváltó”, míg Soros a „hamis messiás”, sőt, az ördög maga: „Viktor talán az egyetlen politikus, akit őszinte szeretet és végtelen rajongás övez az emberek részéről, míg Soros maga az ördög, minden lépését megvetés és gúny kíséri.”‍¹²

Ez a szimbolikus küzdelem G. Fodor szerint metafizikai, sőt teológiai természetű: „Olyan ez, mint az angyal és az ördög, a teremtés rendjét védő és a teremtés rendjét felforgató erők küzdelme”.‍¹³ Orbán nem csupán politikai szereplő, hanem az isteni terv része, akit „már megkísértett egyszer az ördög (Soros)”,‍¹⁴ és aki „nem tehet mást, ez az ő keresztje, erre a feladatra van kiválasztva (…) Mert az Isten mindig talál valamilyen eszközt, mert találnia kell, hogy a rossz erejét ellensúlyozza, és az egyik eszköz Viktor lehet.”‍¹⁵ Ez a gondolat kvázi vallási státuszba emeli a politikai rendet is: „Az Orbán-szabályok isteni tanításokká váltak.”‍¹⁶ A hit központjában tehát maga a vezető áll, aki nemzeti újjászületést kínál, és akiben nem szabad kételkedni.‍¹⁷

Persze más hangok is léteznek. Békés Márton történész például sokkal inkább a dialektikus materializmus irányából közelíti meg a kérdést, eszerint a történelmi fejlődést az ellentétek küzdelme mozgatja. Történelmi párhuzamot von Tisza Kálmán, Bethlen István és Orbán Viktor mint rendszerváltók, rendszerformálók és rendszeralapítók között.‍¹⁸ Bár Horthy, Rákosi vagy Kádár kimarad a felsorolásból, az értelmezés iránya megfogható: a nemzeti maximum kora, vagyis az Orbán-korszak a történelem beteljesedéseként jelenik meg – egyfajta földi paradicsomként. Tehát a politikai korszakokon átívelő mozgósító eszköz, az Édenkert elérésének narratívája elveszti utópisztikus jellegét. A társadalmi vágyak, remények beteljesülése kiemeli a jelen politikai állapot egyedülállóságát a nemzeti történelem szempontjából, az immanens utópia középpontjában Orbánnal.

Mindezekből arra következtethetünk, hogy a kormánypárti diskurzus a politikát egyre inkább az „igazi” és a „hamis” megváltók harcaként keretezi. A jó oldalán áll Orbán, akit igaz hitű rajongás, küldetéstudat és spirituális jelentőség övez; a másikon pedig mindenki más, a homogenizált gonosz – Soros, az ellenzék, Magyar –, akik olykor gyenge, nevetséges álpróféták, máskor apokalipszissel fenyegető démoni figurák. A messiásvárás vagy messiás kifejezését tehát napjainkban azok használják leggyakrabban, akik másokat szeretnének leleplezni, miközben saját vezetőjüket egyre inkább metafizikai piedesztálra emelik.

De mi is valójában a messianizmus – amitől sokan félnek, míg mások éltetik? A messianizmus lényegében a tökéletes világba vetett hit: az a meggyőződés rejlik mögötte, hogy az emberi történelem nem értelmetlen sodródás, mert van iránya, értelme és célja, mégpedig egy olyan jövő, ahol minden baj orvoslásra talál. A végső rend, a totális igazságosság, a kollektív megtisztulás ígérete: ez a messianizmus esszenciája. Bár ez a gondolat eredetileg vallási talajból sarjad, nem csak a túlvilágra utal: az evilági történelemben is meg akarja teremteni a megváltást.

A messianisztikus várakozások és tanítások számos világvallásban megtalálhatók az iszlámtól a buddhizmuson át a hinduizmusig. A klasszikus messianizmus legismertebb példái azonban a zsidó és a keresztény hagyományban gyökereznek, ahol egy isteni küldött, a Messiás eljövetelét várják, aki majd rendet tesz, igazságot szolgáltat, és békét hoz a földre. Ez az isteni beavatkozásba vetett remény évezredeken át tartotta össze a közösségeket, de a modern korban a megváltás ígérete már nemcsak az ég felé mutat, hanem a politikai színtérre is leköltözött.

A vallási mezőben felbukkanó messiásokhoz hasonlóan a politikai messiás is akkor jelenik meg, amikor a társadalmi rend ingadozni kezd, és rendkívüli, válságos pillanatokra kínál „megváltást”. Új utat és új normákat hirdet, miközben saját karizmáját és hitelességét szimbolikus tőkeként mozgósítja. Az ilyen politikai „megváltók” sokszor szembekerülnek a demokratikus intézményekkel, és az általuk felmutatott alternatív hit, remény és történelmi küldetéstudat hasonló szerepet tölt be, mint a vallási hagyományban azoké, akik új értelmezéseket és jövőképeket kínálnak. A társadalom, a hívek ebben a folyamatban elismerésükkel és támogatásukkal legitimálják a „messiás” politikusokat, hozzájárulva ezzel a politikai mező dinamikájának fenntartásához – ahhoz a folyamathoz, amelyet a vallási szférában a jelentésekért és a szent meghatározásáért zajló küzdelemként írhatunk le.

A megváltás jelenségét legpontosabban a karizmatikus vezetés fogalma ragadja meg, amely kötetünk vizsgálatának s egyben a Magyar-jelenségnek is középpontját adja. A karizma, amelyet Max Weber német társadalomtudós a korai kereszténység tanításaiból emelt át, eredetileg „kegyelmi ajándékként” vallási tartalommal bírt,‍¹⁹ de lefejtette róla a szakrális dimenziót: immár nem Isten, hanem a nép és a követők adománya.‍²⁰ A karizma így mindig a vezér nem mindennapi képességeire utal, ugyanakkor tartalommal minden esetben a követők töltik meg, az ő elismerésük teszi érvényessé a vezetést. A karizmatikus tekintély alapja tehát a hívek hite és odaadása, ami a vezetőt hősként, példaképként vagy küldöttként ismeri el.‍²¹ A karizmatikus vezetés sikere abban áll, hogy a vezér képes‑e meggyőzni kivételességéről és rátermettségéről azokat a követőket, akik küldetésének címzettjei.‍²² Ugyanakkor belső igazolást igényel: a karizma egy meghatározott közösségnek szól, amely belülről éli át és sajátítja el ezt. Abban az esetben, ha a vezető tartósan sikertelenné válik, és nem képes „csodákra”, azaz jólétet, boldogulást biztosítani követőinek, könnyen elveszíthető.‍²³ Ekkor a közösség elkezdi keresni a karizma új birtokosát, s a remény és a várakozás ismét meghatározóvá válik.

Így született meg a politikai messianizmus: amikor nem Isten küldi a megváltót, hanem a társadalom választja ki magának. A próféciák helyett ideológiák mutatják az utat. A csodák helyett forradalmak, rendszerváltások és reformok írják a jövőt. Ez a világi vagy szekuláris messianizmus gyakran utópisztikus mozgalmak formájában tör elő olyan történelmi pillanatokban, amikor az emberek úgy érzik, hogy gyökeres változásra van szükség, teljes rendszer-újraindításra. A politikai messianizmus dinamikája sokszor emlékeztet a Monty Python Brian élete‍²⁴ című filmjére, amelyben a főszereplő banális félreértések következtében válik a közösség középpontjává. Az alkotás ironikusan szemlélteti, hogy a társadalmi válságot megélő tömegek jelentéséhsége, vágyai és követői projekciója legalább annyira meghatározó, mint maga a megváltást ígérő személy. Ezzel rámutat arra, hogy a politikai messianizmus gyakori eleme az irracionális várakozás, a karizmatikus alakok társadalmi konstruálása, és hogy egy‑egy történeti helyzetben akár a legváratlanabb, legvéletlenebb személyt is felruházhatják messiási jelentőséggel.

Ahogy Jacob Talmon izraeli történész írja, a politikai messianizmus olyan világi megváltáseszme, amely a történelem lineáris értelmezésére épül: van egy elrontott jelen, egy tökéletes jövő, és e kettő között egy radikális törésvonal – a forradalom – áll.‍²⁵ Ez a gondolkodásmód Talmon szerint egyszerre örökli a felvilágosodás racionalista univerzalizmusát és a romantika érzelemvezérelt, szenvedélyes vágyait. Nem véletlen, hogy a jakobinizmustól a marxizmuson át a nacionalista forradalmakig számos eszmerendszer működik hasonló logika szerint: az egyszerű reformok ígérete helyett egy új világot, egyfajta „földi mennyországot” hirdetnek – itt és most, nem pedig a túlvilágon.

A politikai messianizmus ígérete egyszerre magával ragadó és veszélyes. Magával ragadó, mert reményt, értelmet, célt ad, különösen válságok idején. De veszélyes is, mert gyakran egyetlen igazságra, egyetlen vezetőre és egyetlen jövőképre épít. És ha valaki ezt megkérdőjelezi, akkor nem egyszerűen vitatkozik, hanem az ügy ellenségévé válik. Ez az oka annak, hogy a messianizmus sokak számára ijesztő szó: mert benne rejlik a pluralizmus háttérbe szorulásának, a demokrácia kiüresedésének, a fanatizmus felemelkedésének lehetősége. De ugyanebből fakad a vonzereje is: mert a remény, hogy eljön valaki, aki megment minket, mindig is ott lappangott az emberi történelem mélyén. És időről időre újraéled, néha vallásos köntösben, máskor politikai programként vagy egy karizmatikus vezető személyében.

Nem minden messianizmus veszélyes vagy irracionális. A történelemben voltak „szűkebb” keretek között mozgó messianisztikus várakozások is, amelyek békés, reformista és demokratikus célokért mozgósítottak. A politikatudomány kvázimessianizmusként írja le azokat a politikai vállalkozásokat, amelyek nem ígérnek földi mennyországot, nem követelnek feltétlen hűséget, és nem zárják ki azokat, akik máshogy gondolkodnak, mégis képesek erős érzelmi azonosulást és közösségi elköteleződést kiváltani.‍²⁶ Politikai projektek – mint a nemzetállam, a demokrácia, a jóléti állam vagy az európai integráció – egyszerre szolgálták az emberek alapvető szükségleteit, és kínáltak egyfajta „elvarázsolt” jövőképet is: egy jobb, igazságosabb, biztonságosabb világot, amely elérhető, de nem tökéletes. A kvázimessianisztikus vezető nem istenszerű megváltó, hanem olyan karizmatikus figura, aki képes fenyegetést, ellenségképet azonosítani, közösséget teremteni, reményt adni, és egy közös történetbe ágyazni a politikát – mindezt úgy, hogy közben nem ígér teljes megváltást vagy minden problémát megoldó választ.

A politikai megváltás ígérete a demokráciában nem feltétlenül rendkívüli kivétel vagy torzulás: a politikai messianizmus a demokratikus rendszerekben is visszatérő tapasztalat. Margaret Canovan brit politikai gondolkodó szerint a megváltó politika nem valamiféle patológia, hanem a demokrácia természetes és szerves része.‍²⁷ A demokráciának ugyanis mindig két arca van: a megváltó arc, amely a „nép igazi hangját” ígéri, lelkesedést és reményt kelt, a politikát megtisztítandó, újjászülető közösségként jeleníti meg; és a pragmatikus arc, amely a mindennapi intézményi működést, a kompromisszumokat, a törvényhozás és a kormányzás lassú, gyakran szürke gyakorlatát testesíti meg. E két arc feszültsége tartja életben a demokráciát, és éleszti újjá időközönként a politikai közösségeket.

A demokráciát kikerülhetetlenül szövi át az emberek hite.‍²⁸ Minden kormányzás a kormányzottak hozzájárulásán nyugszik, és csak akkor tartható fenn, ha az emberek elfogadnak bizonyos fikciókat, és időlegesen felfüggesztik a gyanakvást.‍²⁹ A demokrácia működése ezért megköveteli a „látszatot”: a hitet, hogy a nép hangja valóban Isten hangja, hogy a képviselők magát a népet testesítik meg, és hogy a kormányzók a nép szolgái. E hit formálásában közvetlen szerepet játszik maga a vezetés is:‍³⁰ a politikai vezetők messiásként, a követők pedig hívőkként vesznek részt abban a folyamatban, amely a demokráciát a politikai „földi paradicsomként” jeleníti meg. Sőt egyes kutatók szerint a modern politikai vezetés olyan szerepre tett szert, amely korábban a vallás és az istenkép jelentőségéhez volt hasonlítható: a pártvezetők, miniszterelnökök vagy elnökök immár a közösség életmódjának és legmélyebb hiedelmeinek szimbólumaivá váltak.‍³¹

A politikai megváltás és karizmatikus vezetés különösen a válságok és a kiterjedt politikai kiábrándulás idején lehet vonzó:‍³² amikor az emberek a részvétel, a közösség és az értelmes politikai cselekvés lehetőségét keresik. A kvázimessianisztikus szereplők kielégítik az emberek „elvarázsoltság iránti szükségletét”: azt a pszichológiai igényt, hogy legyen egy olyan vezető, közösség vagy projekt, aki/amely magyarázatot ad a világ működéséről, és képes reményt kelteni.‍³³ Ilyen pozitív példák lehetnek az európai integráció első évtizedei, Willy Brandt német kancellár Mehr Demokratie wagen (Merjünk még demokratikusabbak lenni) és Helmut Kohl német kancellár újraegyesítés-politikája, Ronald Reagan amerikai elnök It’s morning again in America (Új nap virrad Amerikában) és Barack Obama amerikai elnök Yes we can (Igen, meg tudjuk csinálni) kampánya vagy Antall József magyar miniszterelnök és Václav Havel cseh elnök erkölcsi példamutatása. Nem zárták ki az ellenfeleket, nem követeltek vak hűséget, és nem ígértek tökéletességet, mégis mozgósító erővel hatottak. Ezek a vallási eksztázis helyett demokratikus elköteleződést ébresztettek. A kvázimessianizmus tehát lehet inspiráló, ha kollektív részvételre, nem kizárásra és nem illúziókra épül.

Klasszikus és kvázimessianizmus – összehasonlító táblázat

Dimenzió

Klasszikus messianizmus

Kvázimessianizmus

Cél

Végső, abszolút megváltás – „új világ”, „földi mennyország”.

Reális, de jobb jövő – jóléti, demokratikus vagy erkölcsi, de pragmatikus előrelépés.

Világértelmezés

Apokaliptikus, radikális töréspont jelen és jövő között.

Reformista: fokozatos változás, történelmi folytonosság.

A vezető szerepe

Kiválasztott személy, aki „megváltja a népet”; személyi kultusz.

Inspiráló, de esendő vezető, aki kollektív célokat képvisel.

A megváltás jellege

Egy személy hozza el, transzcendens küldetéssel.

Közös erőfeszítés eredménye, intézményesített folyamat.

A követők szerepe

Teljes lojalitás, önfeladás, kritikátlan hit.

Aktív részvétel, kritikus támogatás, demokratikus elköteleződés.

Viszony az ellenfelekhez

Kirekesztő, „mi vs. ők” logika, árulóként kezeli a máskéntgondolkodókat.

Pluralizmust tisztelő, párbeszédképes, nem démonizálja az ellenfelet.

Érzelmi dinamika

Végzet, harag, rettegés, küldetéstudat, „mi vagyunk az utolsó remény”.

Remény, méltóság, inspiráció, felelős cselekvés érzete.

Társadalmi funkció

A félelem és az üdvözülés ígérete mozgósít; zárt közösségekhez vezet.

Közös értékek mentén integrál; nyitott és tanulóképes közösségeket épít.

A narratíva szerkezete

Lineáris, zéróösszegű: „most vagy soha”, „minden vagy semmi”.

Ciklikus vagy nyitott: „haladás”, „tanulás”, „társadalmi együttműködés”.

Történelmi példák

Jakobinizmus, bolsevizmus, fasiszta nacionalizmus, vallási szekták.

Nyugat-európai jóléti állam, Brandt, Kohl, Havel, EU-integráció, Reagan és Obama.

Hazai példák

Rákosi-kultusz, hungarista vezéreszme, a NER által körülírt Orbán-kultusz.

Az 1989‑es rendszerváltás reménye.

A messiásvárás tehát nem feltétlenül irracionális vagy szélsőséges, gyakran nagyon is emberi válasz a világ kaotikus működésére. Ráadásul minél inkább úgy érezzük, hogy a hagyományos politikai rendszerek nem adnak választ a kérdéseinkre és nem elégítik ki az érzelmi igényeinket, annál inkább keresünk valakit, aki majd igen. A politikai messianizmus nemcsak a történelemkönyvek lapjain, hanem a kollektív lélek mélyén is jelen van mint válasz a modern világ szorongásaira. Amikor minden bizonytalan, gyorsan változik, és az emberek úgy érzik, kicsúszott a kezükből az irányítás, felerősödik a vágy egy olyan vezető iránt, aki válságnarratíváival értelmező keretet ad a káosznak, biztonságot nyújt, és közösségi otthont teremt. A politikai ideológiák, és gyakran a messianisztikus vezetők is, három alapvető emberi igényt elégítenek ki.‍³⁴

Először is, segítenek eligazodni egy bonyolult, néha ijesztő világban. A messianisztikus vezető világos, előzetes tudás nélkül is értelmezhető történetet kínál: az egyik oldalon a „gonoszok”, a másikon a „jók” állnak, és ő majd elvezet minket a megváltáshoz. Ez egyszerű kategóriákba rendezi a valóságot, és enyhíti az információs túlterheltség negatív következményeit. Az emberi agy információképessége véges, a túlterheltség nemcsak szorongást vált ki, hanem csökkenti a figyelmi kapacitást, sőt jelentősen rontja a hatékony döntéshozatali képességet is, mivel túl sok kognitív erőforrást igényel. Így az egymással versengő vagy nehezen megkülönböztethető információ „elemzési bénultsághoz” vezet.‍³⁵

Másodszor, biztonságot és kontrollérzetet adnak. Egy ilyen vezető gyakran rendet, stabilitást és védelmet ígér, akár valódi veszélyekkel, akár csak elképzelt fenyegetésekkel szemben. A lényeg az, hogy az emberek úgy érzik, valaki végre kézbe veszi a dolgokat. A kortárs társadalmakban azok a struktúrák, amelyek biztonságot hivatottak nyújtani (például közösségek, régóta fennálló tradíciók), likviddé válnak, ami krónikus bizonytalansághoz és egzisztenciális szorongáshoz vezet.‍³⁶ Az a vezető, aki képes hitelesen meghatározni, mi a norma és mi a deviancia, tehát milyen viselkedés vezet biztonsághoz, képes az egyéneknek a saját életük felett gyakorolt kontroll érzetét nyújtani.

Harmadszor pedig közösségi identitást nyújtanak. Alapvető emberi igény, hogy valahová tartozónak érezzük magunkat. A messianisztikus mozgalmak egyszerre politikai projektek és érzelmi közösségek is. A „mi” és „ők” világos határainak diszkurzív megrajzolása, a reprezentatív csoporttag megtestesítése a vezető által, a közös szimbólumok és történetek kijelölése összetartozást és közös küldetést ad a híveknek, mintha egy politikai hitközösség részei lennének.

Nem csoda hát, hogy ezek a vezetők a programjuk mellett a személyes kisugárzásukkal is hatnak. Karizmatikus jelenlétük, küldetéstudatuk, történeteik érzelmi választ váltanak ki, és ez sokkal mélyebb és tartósabb kötődést teremt, mint bármilyen kampányígéret.

Sokan gúnyolódnak a messiásváráson, de kevesen teszik fel a kérdést: miért is vagyunk ennyire fogékonyak rá? Mi az a társadalmi és politikai háttér, amely újra és újra megteremti a vágyat egy kívülről jövő megváltóra? A válasz nem egyetlen tényezőben rejlik, inkább egy sajátos magyar politikai kultúrában, amelyet egyszerre jellemez mély intézményi bizalmatlanság, elhúzódó elitellenesség és a vezérek iránti érzelmi kötődés.

A politikai messiásvárás magyarországi gyökereiről ritkán esik szó, pedig ha meg akarjuk érteni, miért vágyunk újra és újra megváltókra, érdemes közelebbről is megvizsgálni a társadalmi és pszichológiai hátteret. Három fő tényező rajzolódik ki: az intézményekbe vetett bizalom megingása, a populista és elitellenes nézetek elterjedtsége, valamint a hosszú ideje fennálló vezérközpontú politikai kultúra. A legfrissebb, 2024‑es European Social Survey adatai szerint a magyar társadalom politikai intézményekhez való viszonya meglehetősen ellentmondásos.‍³⁷ Bár a parlamentbe vetett bizalom átlaga nem különbözik érdemben az európai átlagtól, a politikai pártokkal való elégedettség és a kormány megítélése jóval magasabb, mint más országokban. Ugyanakkor ezekhez az értékekhez erős megosztottság társul, ami arra utal, hogy a magyar társadalom rendkívül eltérően ítéli meg a politikai intézményeket. Az ellenzéki és a kormánypárti választók bizalmi szintje között mély szakadék húzódik, ami jól mutatja, hogy Magyarországon a politikai bizalom erősen polarizált – hasonlóan például Lengyelországhoz, Szerbiához vagy Szlovákiához.

A messianisztikus várakozások hátterében azonban nemcsak a bizalmi szakadék áll, hanem egy mélyebb rendszerkritikus attitűd is. Egy 2024‑es Ipsos-felmérés szerint a magyar társadalomban különösen erős az a meggyőződés, hogy az ország hanyatlik, a társadalom rossz állapotban van, és a politikai elit a saját érdekei mentén cselekszik.‍³⁸ Sokan úgy érzik, hogy az átlagemberek és az elit közötti szakadék áthidalhatatlanná vált, a pártok és a politikusok nem képviselik őket, a gazdasági rendszer pedig a gazdagokat szolgálja. Ez a mély elitellenesség és bizalomhiány fokozza az igényt egy határozott, „erős ember” iránt, aki visszaszerzi az irányítást a gazdasági és politikai „elittől”. Korábbi kutatásunkból az látszik, hogy a magyarok több mint 80 százaléka hajlamos túlértékelni a vezetők és vezetés szerepét, és populista – elitellenes, népközpontú és fekete-fehér – világnézeten keresztül szemlélni a politikát, sőt minél inkább populista valaki, annál inkább értékeli felül a vezetőket a gazdasági, politikai és társadalmi folyamatokban.‍³⁹

A vezetőközpontú politikai gondolkodás hosszú történetre tekint vissza Magyarországon. Apor Balázs történész elemzése szerint azonban ez nem egyedülálló jelenség: az elmúlt kétszáz év minden magyar politikai rendszere – legyen az monarchia, autoriter jobboldali rezsim, kommunista diktatúra vagy demokratikus többpártrendszer – kialakította a maga vezetőkultuszát.‍⁴⁰ A vezető megszemélyesítette és legitimálta a politikai rezsimet. Orbán kultusza Apor szerint e hagyományok sűrítménye, a karizmatikus vezér modern és egyben nagyon is magyar megnyilvánulása. A rendszerváltás óta a magyar politikában rendre az erős karakterű vezetők köré szerveződő pártok arattak sikert.‍⁴¹ A kutatók ezért már a 2000‑es években is a vezérek passzív szemlélőiként jellemezték a választókat‍⁴² – s ez a megfigyelés azóta sem vesztett érvényéből. A 2010 utáni hatalmi átalakulásokat – legyen szó az intézményi rendszerek átszabásáról vagy az informális befolyásgyakorlásról – gyakran Orbán karizmatikus vezetésének tudják be.‍⁴³ Ezt a képet árnyalja egy összehasonlító vizsgálat, miszerint hazánk a világ élmezőnyében van a pártvezetők körüli megosztottság tekintetében, csupán néhány balkáni ország előzi meg.‍⁴⁴ A magyar politikai kultúrában tehát már régóta jelen van az igény a megszemélyesített, vezetőhöz kötött változásra, függetlenül attól, hogy a választók melyik politikai oldalon állnak. Összességében a Magyar-jelenség nem a semmiből sarjadt ki: olyan politikai-társadalmi talajból nőtt ki, amely kifejezetten fogékony az erős személyhez kötött vezetőképre. Ebben a történelmi és kulturális közegben Magyar felemelkedése egyáltalán nem meglepő. Az már annál izgalmasabb kérdés, hogyan vált sokak szemében hirtelen karizmatikus hőssé, olyan figurává, akire egyesek politikai megváltóként tekintenek. A közbeszédben gyakran használt fogalmak – mint a messiásvárás vagy a politikai messiás – azonban inkább elfedik, semmint feltárják a jelenség valódi komplexitását. Ezek a leegyszerűsítő és sokszor pejoratív címkék megakadályozzák, hogy mélyebben megértsük, mi is történik jelenleg a magyar politikában. Bár számos véleménycikk próbálta már megragadni a Magyar-jelenséget, mindeddig nem született átfogó, tudományos igényű feldolgozás arról, hogy pontosan milyen tényezők állnak mögötte. Ezt a hiányt kívánja pótolni ez a könyv, amely több nézőpontból – politikatudományi, társadalom-lélektani, antropológiai és kommunikációtudományi szempontból – vizsgálja Magyar felemelkedését és hatását. Pontosabban azt, hogy: Miért éppen ő lett sokak számára vonzó vezető? Miért ragaszkodnak hozzá a követői? Milyen üzenetet, ígéretet testesít meg számukra?

Jegyzetek

Az e-könyvben a jegyzetekben és forrásokban hivatkozott URL‑ek linkjeit rövidítettük és élesítettük. A törött hivatkozásokat jelöltük. Utolsó ellenőrzés dátuma: 2026.03.09.

Mottó

1 Jay‑Z, Kanye West, Ocean, F., & The-Dream: No Church in the Wild. In: Jay‑Z: Watch the Throne. Roc‑A-Fella Records, 2011.

2 The Red Clay Strays: Disaster. In: Made by These Moments. RCA Records, 2024.

Előszó – ítélet helyett megértés

1 Oakeshott, Michael: What is political theory? In: What is history? and other essays. Imprint Academic, Exeter, 2004.

I. Egy messiásra várva

1 Kaufmann Balázs – Kovács Bendegúz: Magyar Péter: Orbán Viktorral nem fognék össze. 444.hu, 2024. március 15., »444.hu« (Utoljára letöltve: 2025. augusztus 8.)

2 Jeszenszky Zsolt: Új messiásvárás a baloldalon. Magyar Nemzet, 2024. március 2., »magyarnemzet.hu« (Utoljára letöltve: 2025. augusztus 9.)

3 Pilhál Tamás: Az áruló. Szerzői kiadás, Győr, 2025, 32.

4 Uo., 43.

5 Uo., 90.

6 Uo., 39–40.

7 Uo., 124.

8 Németh Sándor: Hitetés és messiásvárás. Hit Rádió Hitélet, 2024. október 22., »youtube.com« (Utoljára letöltve: 2025. augusztus 9.)

9 Lánczi András: Politikai megváltás. KKETTK Alapítvány, Budapest, 2023.

10 G. Fodor Gábor: Orbán kontra Soros. KKETTK Alapítvány, Budapest, 2024, 83.

11 Uo., 245.

12 Uo., 163.

13 Uo., 84.

14 Uo., 66.

15 Uo., 223.

16 Uo., 152.

17 G. Fodor Gábor: Az Orbán-szabály. Tíz fejezet az Orbán-korszak első tíz évéről. KKETTK Alapítvány, Budapest, 2021.

18 Békés Márton: Nemzeti maximum. KKETTK Alapítvány, Budapest, 2025, 177.

19 Weber, Max: Gazdaság és társadalom. A megértő szociológia alapvonalai. 1. Szociológiai kategóriatan. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1987, 224.

20 Uo., 1. Szociológiai kategóriatan, 249., 272.

21 Uo., 1. Szociológiai kategóriatan, 248.

22 Weber, Max: Politikai szociológia. Politikai közösségek. Az uralom. Helikon, Budapest, 2009, 342–347.

23 Weber, Max: Gazdaság és társadalom. A megértő szociológia alapvonalai. 1. Szociológiai kategóriatan. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 249.; Weber, Max: Politikai szociológia. Politikai közösségek. Az uralom. Helikon, Budapest, 2009, 345.

24 Jones, Terry: Monty Python: Brian élete. Britannia, HandMade Films, 1979.

25 Talmon, Jacob: Political Messianism: The Romantic Phase. Praeger, New York, 1985.

26 Kersbergen, Kees van: Quasi-Messianism and the Disenchantment of Politics. Politics and Religion, Vol. 3, Vol. 1., 2010, 28–54.; Schumacher, Gijs: On Quasi-Messianism and the Need for Enchantment. In: Green-Pedersen, Christopher és mtsai. (szerk.): No Normal Science! Politica, Aarhaus, 2023.

27 Canovan, Margaret: Trust the People! Populism and the Two Faces of Democracy. Political Studies, Vol. 47., Vol. 1., 1999, 2–16.

28 Deneen, Patrick J.: Democratic faith. New Forum Books, Princeton University Press, UK, 2005.

29 Morgan, Edmund S.: Inventing the People: The Rise of Popluar Sovereignty in England and America. W. W. Norton & Company, New York, 13.

30 Edelman, Murray J.: Constructing the political spectacle. University of Chicago Press, Chicago, 1988, 40.

31 Little, Graham: Strong Leadership: Thatcher, Reagan, and an eminent person. Oxford University Press, UK, 1988, 2.

32 Atkinson, Simon: Ipsos Populism Survey 2025, »ipsos.com« (Utoljára letöltve: 2025. szeptember 25.)

33 Az „elvarázsoltság” (enchantment) fogalma jól illeszkedik Hans Joas német szociológus gondolatmenetéhez, aki Max Weber híres „elvarázstalanítás” (disenchantment) elméletével szemben nem a szentség eltűnéséről beszél, hanem annak sokféle, a modern világban is jelen lévő formájáról. Joas szerint a 21. század nem pusztán racionális, hideg és számító – a szent, a meghitt, a közös élménybe vetett hit ma is itt van velünk, csak más köntösben. Éppen ezért tudnak kiemelkedni azok a vezetők, akik nemcsak politikai programot, hanem közös történetet kínálnak: reményt adnak, és visszaadják azt a „mágikus értelmet”, amely újra izgalmassá és jelentéstelivé teszi a világot a követőik számára. Joas, Hans: The Power of the Sacred: An Alternative to the Narrative of Disenchantment. Oxford University Press, Oxford, 2021.

34 Jost, John T. és mtsai.: Political Ideology: Its Structure, Functions, and Elective Affinities. Annual Review of Psychology, Vol. 60., Vol. 1., 2009, 307–37.

35 Ji, Xaou: The Negative Psychological Effects of Information Overload. BCP Education & Psychology, Vol. 9., 2023.

36 Bauman, Zygmunt: Liquid Modernity. Polity Press, Cambridge, 2000.

37 A European Social Survey 2024‑es hullámának adatai szerint Magyarországon (N = 2083) a parlamentbe vetett bizalom átlaga 4,56 volt (SD = 2,87), ami statisztikailag nem különbözött más országok átlagától (N = 37298; t(2283,86) = 0,88; p = 0,378). A politikai pártokkal kapcsolatos bizalom ugyanakkor szignifikánsan magasabb volt (átlag = 4,04; SD = 2,63), mint más országokban (t(2283,53) = –6,18; p < 0,001). A kormányzattal való elégedettség szintén magasabbnak bizonyult (átlag = 4,42; SD = 2,78), mint az európai átlag (t(2272,3) = –4,06; p < 0,001). Fontos ugyanakkor megjegyezni, hogy mindhárom indikátor esetében a szórás jelentős, ami arra utal, hogy a magyar társadalomban erőteljes megosztottság tapasztalható a politikai intézmények megítélésében. Az ilyen mintázatok Lengyelországhoz, Szerbiához, Szlovákiához, Spanyolországhoz és Ausztriához teszik hasonlóvá Magyarországot. Köszönettel tartozunk Patkós Veronikának az adatok feldolgozásáért. Forrás: European Social Survey European Research Infrastructure (ESS ERIC), ESS11 – integrated file, edition 2.0 [Data set], Sikt – Norwegian Agency for Shared Services in Education and Research, 2024.

38 Young, Clifford: Ipsos Populism Survey. 2024. február, »ipsos.com« (Utoljára letöltve: 2025. augusztus 9.)

39 Metz Rudolf – Plesz Bendegúz: An Insatiable Hunger for Charisma? A Follower-Centric Analysis of Populism and Charismatic Leadership. Leadership, Vol. 4., Vol. 19., 2023, 318–338.; Metz Rudolf – Plesz Bendegúz: The Irresistible Allure of Charismatic Leaders? Populism, Social Identity, and Polarisation. Politics and Governance, Vol. 13., 2025.

40 Apor Balázs: From Heroic Lion to Streetfighter: Historical Legacies and the Leader Cult in Twentieth-Century Hungary. In: Ryan, James – Grant, Susan (szerk.): Revisioning Stalin and Stalinism. Bloomsbury, London, 2020.

41 Hloušek, Vít: Two Types of Presidentialization in the Party Politics of Central Eastern Europe. Italian Political Science Review / Rivista Italiana Di Scienza Politica, Vol. 45., Vol. 3., 2015, 277–299.

42 Tóka Gábor: Vezérek passzív csodálói: a magyar választói magatartás nemzetközi összehasonlításban. In: Karácsony Gergely (szerk.): Elemzések és adatok. DKMKA, Budapest, 2006.

43 Illés Gábor és mtsai.: Broadening the Limits of Reconstructive Leadership: Constructivist Elements of Viktor Orbán’s Regime-Building Politics. The British Journal of Politics and International Relations, Vol. 20., Vol. 4., 2018, 790–808.; Körösényi András és mtsai.: Az Orbán-rezsim. A plebiszciter vezérdemokrácia elmélete és gyakorlata. Osiris, Budapest, 2020.

44 Andres, Reiljan és mtsai.: Patterns of Affective Polarization toward Parties and Leaders across the Democratic World. American Political Science Review, 2023, 1–17.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795‑ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara
Felelős kiadó Szauer Tamás

Szerkesztő Lépesfalvi Zoltán
Borítóterv Földi Andrea
Korrektor Király Ildikó
Szakmailag lektorálta Benedek István
Tudományos közreműködők Farkas Eszter és Plesz Bendegúz

www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus könyv Paulik László

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font License
Noto Sans Condensed – SIL Open Font License