Borgőzös szerelem

Lévay Szabina

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Kovács Viktor

Korrektúra: Szél Ildikó

1.

– Megint túlzsúfoltad a hűtőt! – kiáltott fel Mara a háztartási készülék tartalmát nézegetve.

– Mert üres volt! – zárta le az utolsó edényt Anita, és barátnője mellett ellépve betuszkolta azt is a többi mellé. Büszkén végignézett a telepakolt hűtőn, és elégedettség töltötte el. Ennek mindig így kellene kinéznie!

– Te meg az „üres a hűtő” mániád! Csak két hétre mész el, addig nem fogok éhen halni! – hagyta becsukódni a hűtő ajtaját Mara. Barátnőjéhez fordult, aki már nagyban mosogatott. Anita jól tudta, hogy a lakótársa valójában élvezi, hogy bármikor találhat valami finomságot az éléskamrájukban.

Mindig odafigyelt rá, hogy semmiből se legyen hiány.

– Aztán három nap múlva hívsz, hogy üres a hűtő! Nem is értem, hogy lehetsz ilyen karcsú, ha ennyit eszel – fejét csóválva félbehagyta a mosogatást, és nádszál barátnőjét méregette. Mara csillogó kék szemekkel nézett vissza rá. Vállig érő, szalmaszőke, egyenes haját gyorsan a füle mögé tűrte, és szép arcán büszke mosoly jelent meg.

– Nagyon sok munkámba kerül, hogy így nézzek ki melletted! Annyira jól főzöl, hogy nehéz ellenállni a kísértésnek. Hidd el! Keményen megdolgozom ezért a bomba alakért! – nevetgélve a fenekére csapott. Anita kuncogott és folytatta a mosogatást. Kész akart lenni mindennel. Már bepakolta a bőröndjeit és az indulásra várva kikészítette az előszobába, csak azon aggódott, hogy barátnője mit eszik a két hét alatt, amíg távol lesz. Mindig ő főzött neki, ami egy jó gasztrobloggertől szerinte el is várható. Mara már nem egyszer hangoztatta, hogy imádja a főztjét, természetesen közben eljátszva, mekkora szenvedés ez neki. Anita annyira sajnálta szegényt! Miket kell mellette kiállnia? Bezzeg a sütemények miatt nem szokott panaszkodni! Erre a gondolatra elmosolyodott.

– Tényleg nem értem, hogy miért nem nyitsz egy éttermet – Mara lehuppant a konyhaasztal melletti székbe és egy puszedliért nyúlt. – Milliomos lennél, annyian ennének nálad.

– Mondtam már, hogy túl nagy falat lenne nekem. Nagy elköteleződés, és én szeretek szabad lenni.

– A szabadság relatív, drágám – Mara nagyot harapott a süteményből. Anita mosolyogva törölgette a kezeit. – A vállalkozásod is elköteleződés.

– De azt akkor és ott csinálom, amikor csak akarom, és nem vagyok helyhez kötve – csóválta a fejét és lekapta a kötényét.

– Te ehhez a lakáshoz vagy kötve. Ez nem szabadság.

– Tudod, mennyit kellene dolgoznom egy étteremben? – folytatta, meg sem hallva barátnője megjegyzését. – Semmi másra nem lenne időm!

– Nem akarlak elkeseríteni, de munkamániás vagy! – közölte tárgyilagosan Mara. – Most sem teszel mást, csak dolgozol! Csoda lesz, ha a szüleidnél kibírod egy percig is munka nélkül – a tállal szemezve újabb puszedliért nyúlt. – Találj már magadnak egy pasit, ne csak itthon poshadj! Járj el szórakozni! Pihenj is néha!

– Átviszek egy adag almáspitét Juliska néninek – ismét elengedte a füle mellett a kéretlen tanácsokat. Nagyon is jó volt neki így. Nem kellett máshoz alkalmazkodnia, nem kérték számon,

mikor és mennyit dolgozik. Egy férfi csakis problémát jelentett volna, neki pedig egy életre elege lett belőlük. Gyorsan megállt a tükör előtt és kiengedte vállig érő, hihetetlenül göndör, sötétbarna haját.

A főzéshez mindig felkötötte, pedig körülményes folyamatnak számított a rakoncátlan tincseit összekötegelni. Mindig kilógott valahol egy-egy fürt, ami aztán idegesítően csiklandozta, hol a nyakánál, hol a vállán, de az ételbe nem kerülhetett hajszál, ezért nem tehetett mást. Mikor végre leengedte a hajzuhatagot, szinte felszabadult. Összekócolta még jobban a hajfürtöket, nézzen csak ki úgy, mint egy bodri kutya, majd leporolta a maradék lisztet a ruhájáról. Szemügyre vételezte a tükörképét, talál-e még kivetni valót magán. Nem szándékozott átöltözni, csak a szüleihez megy, ahhoz meg nem kell estélyi. Egyszerű capri nadrág, egy pántos top, amire felkap egy lenge inget, és már indulhat is. Megállapította, mint mindig, hogy sosem lesz olyan kacsú, mint Mara. Akárhogy edzett, rendszeresen futott, a derekán és a hasán továbbra is ott csücsült a felesleges hurka. Mélyet sóhajtott csalódottan. Már régen lemondott a feszes, lapos hasról, de legalább jó a feneke. Nem mintha tetszeni akart volna a férfiaknak, csak magának akart megfelelni, és senki másnak. – Na, megyek!

– Lisztes az arcod! – kuncogott Mara. – Mit néztél a tükörben, hogy nem vetted észre?

– Ne is kérdezd! – törölte le ovális arcáról a liszt maradványát, felkapta a kikészített tálakat és az ajtóhoz lépett. – Nemsokára jövök, aztán indulok is!

Sietve kilépett az ajtón. Az épület, amiben laktak, egy körfolyosós pesti bérház volt, talán a második világháború előtt építhették, de még az is lehet, hogy előbb. Anita szeretett itt élni. A másodikon laktak, ahova a délutáni Nap besütött, emlékeztetve őket, hogy lassan ideje kimenni a Margit-szigetre futni. A lakók többsége a kisnyugdíjasok életét tengette, ami főleg a sorozatok kitárgyalását, kártyapartikat és a ház pletykáit jelentette. A rendszeres programok közé tartozott még a reggeli piaclátogatás és a délutáni séta a közeli parkban. Anita végigszaladt a folyosón, fel a cselédlépcsőn, és már fent is találta magát a következő emeleten, ahonnan tökéletesen rálátott a saját lakásuk ajtajára és a körfolyosójukra, mivel az itteni gang merőlegesen végződött egy ajtóban.

Igazság szerint majdnem egymás felett laktak. A lány mosolyogva figyelte imádott szomszédait, akik szép időben mindig ott ücsörögtek a Napon. Amióta itt laktak a lányok, nagyon összebarátkoztak az idősekkel. Nem egyszer bevásároltak nekik vagy segédkeztek az ügyintézésben, mivel a modern technológiához kevésbé értő idősek elvesztek a technika új lehetőségeiben. Most is ott ültek az augusztusi nagy melegben és éppen kártyáztak. Anita egyszer leült velük játszani, de nagyon megbánta. Mindannyian rendszeresen és látványosan csaltak a játékban, így nem élvezte igazán. A terebélyes Olga néni most is hangosan bedobta a lapokat.

– Gyuri, ha még egyszer meglátom, hogy másik paklit is dugdosol, esküszöm, megkeserülöd! –

Mellette ült a férje, Misi bácsi, aki már erősen kopaszodott, de régen állítólag vállig érő, vörös hajkoronával dicsekedhetett. Szokása szerint egyetértően hümmögött a feleségének, egy pillantásra sem méltatva a történéseket, miközben lapozott egyet az újságban. Anita esküdni mert volna, hogy amióta ismeri őket, az öregúrnak még a szavát sem hallotta. Csak hümmögött mindig egyetértően, komoly ábrázattal, mintha a feleségének mindig igaza lenne. A pár már ötven éve élt együtt, és a lány sejtette, hogy ez az idős férfi diplomatikus hozzáállásának köszönhető.

– Ugyan, ugyan! – csavarta meg a bajuszát Gyuri bácsi. Az öreg szemében mindig huncutság csillogott, és pödörhető bajuszát mindenféle kenceficékkel ápolta dús nevetőráncai alatt. Amikor a bajuszával játszott, mindig kicsit előrebiggyesztette alsó ajkát, ami vicces látványt nyújtott, bár Anita elképzelni sem tudta, miért csinálja. Párszor megpróbálták utánozni Marával, de nagyon kényelmetlen mozdulatnak találták. Az öreg egyszer azt mesélte a lányoknak, hogy az Alföldön dolgozott juhászlegényként. Egy juhásznak pedig dús bajusz dukál! Anita életében nem látott juhászt, így nem tudta, hogy a bácsi igazat állít, avagy sem, de nem számított. – Ne feledd, hogy nem tudod rám bizonyítani!

– Mint Miki a Barátok közt-ből – kuncogott Juliska néni. A kicsi, törékeny hölgy, aki mindig lilán pompázó, gondosan loknikba csavart frizurát viselt, nagy sorozatrajongónak tartotta magát, és főleg a magyar telenovellákat kedvelte. Viszont Anita néha rajtakapta, amint a spanyol szappanoperákra kapcsolja a készülékét. Természetesen Juliska a változatosságra hivatkozott ilyenkor, de a Barátok közt sorozathoz mindig hű maradt. – Az is mindent megúszott!

– Hányszor mondjam még, hogy a Barátok közt-nek vége! – emelte szemét az égre Panna néni, aki már nagyon unta, hogy nővére csakis a telenovellákról tud beszélni. A két testvér nagyon hasonlított egymásra, kivéve, hogy Panna haja mindig zsályazöld színben pompázott, mint majdnem minden holmija. Imádta a zöldet és ellentmondani Juliskának. – Most már a Jóban rosszban-t nézzük!

A férje, Pista bácsi csak mosolygott rajtuk. A töpörödött és kicsit görnyedt öregember szeretett kimaradni a nővérek vitáiból.

– Egykutya – motyogta az orra alatt Juliska.

– Nem unjátok még? – Tivadar nem szerette, ha bácsinak hívták. Daliás katonatisztként tekintett még mindig magára, amit öltözékével, precízen oldalra fésült, deres hajával próbált mutatni a külvilág felé, és állítása szerint Marika néni is emiatt szeretett bele. A derűs hölgy mindig áradozott arról, mennyire szerette az egyenruhás férfiakat. Katonafeleséghez híven most is egy zubbonyt javítgatott csendben, virágos otthonkájára ráterítve. Anita megmosolyogta az öregek beszélgetését, és hangosan köszönve hozzájuk lépett.

– Anitácska! Nem ma indulsz a szüleidhez? – nézett rá Panna néni meglepetten.

– De igen, csak előtte még felhoztam egy kis süteményt. Cukormentes!

– Ó, édesem! Nem kellett volna! – Gyuri bácsi már mohón ki is kapta a kezéből és beszippantotta az alma illatát. – Nagyon finomnak látszik!

– Aztán jól érezd magad! – utasította Olga, férje egyetértően hümmögött.

– Igyekezni fogok, Olga néni! – bólintott.

– Tessék nekem fogni valami jó férjjelöltet! – nézett rá Juliska. – Nem szabad vénlánynak lenni!

– Azzal még ráérek! – sóhajtott a szemét forgatva, mindig ugyanaz a nóta. De mit tehetett? Már megszokta, hogy az időseknek a kedvenc témája az ő szerelmi élete. Pedig mennyi mással el tudnák magukat foglalni, ha akarnák, de ők nem akarták, így Anita rendszeresen átesett a „vénlány maradsz” beszélgetésen.

– Ugyan, lelkem! Nem maradhatsz egyedül! – hajolt előre Marika néni, félbehagyva a zubbony javítását. – Mindenkinek kell valaki, akit szerethet és aki szereti! Nézz meg engem és Tivadart!

Hatvan éve boldogok vagyunk!

– Ötvennégy éve, drágám! Ötvennégy gyönyörű éve! – Tivadar a feleségéhez hajolt és megcirógatta az idős nő arcát. Anita szemébe könny szökkent, valahányszor látta őket így viselkedni.

Neki sosem lesz ilyen szerencséje! Pontosan ezért nem is keres magának senkit, úgyis csak megbántanák, neki pedig nincs erre szüksége. – Erről jut eszembe! – kapott észhez Tivadar. – Valami fiatalember keresett tegnap.

– Nem mondta a nevét? – tért vissza a valóságba Anita.

– Modortalan fiatalember volt az – morgott Pista. – Gyuri hozzá akarta vágni a klumpáját is, de addigra elszelelt.

A lány megmosolyogta a kijelentést. Gyuri bácsi a postástól kezdve a futárokon keresztül a ház egy-két lakójáig már mindenkit fenyegetett klumpa támadással, de eddig még nem váltotta be az ígéretét. Legalábbis nem hallott még áldozatokról.

– Ezek a mai fiatalok! – sóhajtott Panna néni. – Kevés az olyan jól nevelt, mint te és Marácska! Ti még tudjátok, mi a tisztelet!

– Nem mondta, mit akar? – terelte vissza a szót kíváncsian az idegenre Anita.

– Nem. Csak tudni akarta, mikor leszel itthon. Mondtuk neki, hogy elutazol, mire mogorván elment. Még arra sem vette a fáradtságot, hogy elköszönjön! – fonta össze a karját Pista bácsi bosszúsan. – Neveletlen kölyök!

– Biztos valamelyik ügyfeled abból a reklám vállalkozásból. Válogasd meg őket jobban! Még a végén bajba kerülsz, lelkem! – Juliska aggódva pillantott rá.

– Marketinggel foglalkozom – javította ki a lány már századszor.

– Egykutya – motyogta Juliska néni az orra alatt, még legyintett is hozzá. Anita szívesen elmagyarázta volna neki, hogy nem egykutya, de csak feleslegesen idegesítette volna magát. Nem értették volna meg.

– Majd biztos fog még keresni, két hét múlva megtalál. Indulok! Vigyázzanak addig magukra, és vegyék el a sütit Gyuri bácsitól, mert nem marad belőle! – nézett mosolyogva az öregre, aki már a fele süteményt betömte. Olga azonnal lekevert neki egy nyaklevest.

– Nem szégyelled magad? Anitácska mindannyiunknak készítette! Bélpoklos!

A férje mérgesen hümmögött.

– Menj csak, kedvesem! Érezd magad jól! – Panna néni kedvesen megszorította a kezét. –

Marácska miatt pedig ne aggódj! Majd figyelünk rá.

Ő csak kárörvendve mosolygott. Ez annyit tett, hogy kétpercenként zaklatni fogják a barátnőjét mindenféle aprósággal és pletykáért vele kapcsolatban. Szegény Mara! Amikor Anita otthon tartózkodott, szinte mindig csak őt találták meg, így Mara megúszta az öregek körüli segédkezést, de most nem lesz otthon. Barátnője nem is sejti, mi vár rá.

– Köszönöm! Tényleg vigyázzanak magukra! – pillantott rájuk aggódva.

– Jaj, lelkem! Mi mást nem is csinálunk! – kacsintott Marika néni. – Most is napozunk. Nagyon egészséges! Te is szedj magadra egy kis színt, nagyon fehér a bőröd!

– Meg egyél többet! Soványka vagy! – Olga meglóbálta felé vaskos ujjait. Anita csak bólogatott.

Ha ez így megy tovább, sosem jut el az autójáig.

– Ígérem! Minden jót! – azzal eliszkolt, hogy több jótanácsot ne kaphasson, de még hallotta a háta mögött, amint Juliska néni megjegyzi.

– Találnunk kell neki egy rendes férjet! – és mindegyik öreg hümmögve helyeselt.

Anita a fejét csóválva tért vissza a lakásukba. Miért kell ekkora ügyet keríteni abból, hogy egyedülálló? Neki ez tökéletesen megfelel. Szálljanak már le róla! Ám tudta, hogy ennek sosem lesz vége, a szülei pedig tenni fognak rá még egy lapáttal. Miért nem érti meg senki? Mara kíváncsian nézett rá.

– Juliska néni megint férjhez akar adni? – rögtön olvasott az arcáról, miközben ő csak forgatta a szemét.

– Mint mindig! – felkapta a laptop táskáját és a bőröndjeit. – Hívlak, ha megérkeztem!

– Vigyázz magadra! – Anita csak bólintott, és elköszönve kioldalazott a lakásból. Fentről még mindig az ő kiházasításának vitája hallatszott. Az öregek nagyon belemerültek, észre sem vették, hogy a lány kisomfordál a lakásból és próbálva a feltűnést elkerülni, beoldalaz a lépcsőházba. A hűséges kocsija, egy régi Ford Focus az utcán parkolt készenlétben, hogy elvigye a körülbelül százhatvan kilométerre lévő Szentapátira. Alig várta, hogy lássa a szüleit.

Elmerengve vezette le az utat, gondolatai csak úgy csapongtak. A vállalkozásán tépelődött, milyen programokat tervezzen be és remélte, hogy közben nem küldenek neki semmilyen sürgős munkát. Bár szeretett dolgozni és biztosan fog is valamennyit, figyelnie kellett, hogy ne vigye túlzásba, mert mindig átesett a ló túloldalára, annyira belemerült a feladatokba. Ezért is nevezte Mara munkamániásnak, de hát imádta a szakmáját és a blogját.

Szenvedélyesen rajongott a gasztronómiáért és örült, hogy ezt megoszthatja a világgal. A blogja nagy sikerén felbuzdulva egy éve kiadott egy szakácskönyvet a kedvenc receptjeivel, ami nagy népszerűségnek örvendett. A kiadó javasolt is egy folytatást. A vállalkozása is sokat jelentett neki, de a blogolás lassan az élete értelmévé vált. Emiatt nem pihenhetett. Sem a blog, sem a vállalkozása nem alszik. Muszáj dolgoznia, hogy jól működjön mind a kettő. Csak azt sajnálta, hogy a konyhába nem teheti be a lábát a következő két hétben. Valahányszor ellátogat a szüleihez, az anyja ragaszkodott hozzá, hogy ő főzzön. Hogyan is haragudhatna rá emiatt? De azért hiányozni fog neki a főzés.

Lassan elérte a kis falu határát, ahol felnőtt, és megrohanták az emlékek. Egész gyermekkorát e dombok között töltötte, gyakran honvágy gyötörte, de a fővárost is szerette. Imádta a városi pezsgést és a lüktetést, de manapság már fárasztotta is. Inkább elbújt a kis odújában és dolgozott. Hiszen már nem volt tinédzser. Elmúlt huszonnyolc éves és érezte, hogy inkább a csendesebb időtöltésekre vágyik. Nem szeretett éjszakába nyúlóan szórakozni. Egy jó könyvet egy pohár borral manapság jobban értékelt. Megváltozott.

Hűséges Focusa közölte vele, hogy éhes. Anita megmosolyogta a kiskocsi jelzését, tudta, hol a legközelebbi benzinkút, hiszen már ismerős terepen járt, így arra kormányzott. Szombat késő

délutánhoz híven csak egy kocsi állt a kis kúton. Beparkolt és gyakorlottan kipattant megtankolni.

Elmélázva figyelte a már nem éppen mai épületet és a fekete platós terepjárót a másik töltőnél.

Miután végzett, határozott léptekkel indult meg a boltocska felé. Belépve csak az eladót látta és egy férfit, aki neki háttal állt. Anita úgy vélte, hogy az idegen valamit nézeget, így a pénztárhoz lépett és közölte, melyik kútnál áll a kocsija. Ekkor érezte meg a bizsergést. Szinte az egész gerincén végigfutott a furcsa érzés, amely azt jelezte, hogy valaki figyeli. A testét elöntötte a forróság.

Óvatosan hátrasandított és meglátta az előbb neki háttal álló férfit, aki most őt nézte fürkésző

szemekkel. Anita azonnal mindent elfelejtett, teljesen rabul ejtette az a vörös árnyalatban ragyogó barna szempár. Annyira melege lett, hogy azt hitte, ott rögtön elég. Szinte nem is hallotta, amikor az eladó megkérte, hogy fizessen. Hirtelen magához térve fordult vissza és zavartan előkereste a kártyáját. Hátán érezte az ismeretlen tekintetét, azt a forró bizsergést. Fizetett és indult is kifelé, minél előbb az autójánál akart lenni. Rá sem nézett az idegenre, szinte kimenekült a boltból, ám az

autóhoz érve meglepetés érte. Nem találta a kocsikulcsát. Ijedten kereste a zsebeiben, de nem volt meg. A capri nadrágjának pedig nem varrtak túl sok zsebet. Magában szitkozódva fordult vissza a bolt felé, de nekiütközött valakinek. A férfi megragadta mindkét karját, hogy el ne essen, és mélyen a szemébe nézett.

– Jól van?

– Elnézést! – motyogta és ismét érezte, hogy megáll az idő. Ahol az ismeretlen hozzáért, bizseregni kezdett a bőre, és a torkában dobogott a szíve. Az idegen hangja annyira kellemes és megnyugtatóan csengett. Ki lehet ő?

– Gondolom, ezt kereste.

A nő megkönnyebbülten felsóhajtott, amint a férfi a kezébe adta az autó kulcsát.

– Köszönöm! Biztos letettem a pultra és ott felejtettem.

Az ismeretlen csak kedvesen mosolygott rá. Anita igyekezett nem megbámulni a nála egy fejjel magasabb, rozsdásbarna hajú férfit, de nem tudta nem észrevenni az idegen széles vállait és erős, izmos mellkasát, amit az egyszerű póló jól kiemelt. Mintha egész nap fizikai munkát végzett volna.

Szögletes arcát enyhe borosta keretezte, ami nagyon jól állt neki. A pillantása pedig valamit megmozgatott benne, ahogy valamiféle természetes örömöt, derűt sugárzott felé. Szinte mosolygott a szeme. Anita úgy érezte, elveszik abban a szempárban.

– Legközelebb figyeljen jobban! – az idegen őt fürkészte.

Anita kedves mosollyal esküdözött, hogy úgy lesz. Persze ennek kitétele, hogy ez az ismeretlen nem lesz a közelében, de ezt a férfinak nem kell tudnia, aki közben mosolygó derűvel szemlélte a zavarát. Valójában még ő sem merte magának bevallani feledékenységének az okát.

– Még nem láttam erre. Turista?

– Nem. Bár néha már úgy érzem magam, mert olyan ritkán jövök. Pesten lakom tizenkilenc éves korom óta. A szüleimet jöttem meglátogatni, de nekem sem rémlik, hogy mi már találkoztunk volna.

Pedig itt nőttem fel. Igaz, azóta sok minden változott.

– Nem vagyok tősgyökeres. Körülbelül öt éve költöztem ide. – ismerte el az idegen. A nő csak zavartan mosolygott. Elveszett azokban a szemekben, pedig nem akart. Annyira nem akart! Nem kellett neki a baj! – Mondja, nincs kedve meginni valamit, ha ráér? Meddig marad?

Anita az ajkába harapott. Nemet kell mondania! Muszáj! Nem kell neki férfi! Ismételgette magában, de az előtte álló idegen olyan érzéseket és vágyakat váltott ki belőle, amiket nem akart.

Nem keveredhet ilyen helyzetbe!

– Két hetet maradok csak. – Ezt most minek mondta el?

– Abba belefér egy ital – nézett rá kedvesen az ismeretlen. A lány habozott. Nemet kell mondanod! Súgta a kis hang, vagy megint fájni fog! De nem tudta kimondani, inkább kitérő választ adott.

– Nem tudom, mi fog beleférni, de meglátjuk. Talán.

Az idegen szélesen elmosolyodott.

– Rendben, adja meg…

Anita telefonja hangosan csilingelt, felkapta, örvendezve a megmentő hívásnak, mert félt, hogy nem fog nemet mondani. Egyik ügyfele kereste, aki nem tudta, hogy szabadságon van, de sürgős dologról volt szó. Gyorsan elköszönt a férfitól bocsánatkérő nézéssel, és már be is ült az autójába, de az idegen nem tágított. Az ajtóhoz állt és az autónak nekitámaszkodva várta, hogy befejezze. Nem menekült meg! A lány zavartan tette le a telefont. Most mit tegyen? – Akkor megadja a számát? – az ismeretlen behajolt az ablakon és rápillantott kérdőn. Minek hagyta lehúzva? Anita ismét elveszett azokban a szemekben.

– Nem szoktam idegeneknek megadni a számom. – próbálkozott a kitérő válasszal, és elnyomta a lelke mélyéről feltörő tiltakozást.

– Sajnálom! – a férfi szemében szomorúság jelent meg.

– De köszönöm, hogy megtalálta a kulcsom – próbálkozott Anita és érezte, hogy gombóc nő a torkában. Egy mosolyt erőltetett magára.

– Talán van valakije?

– Nincs – mondta. – De nem is akarom, hogy legyen!

Az ismeretlen komolyan elgondolkodott, majd hirtelen felvidult.

– Nem baj! Két hét hosszú idő, és ez a falu kicsi. Látjuk még egymást. Ígérem! – azzal rákacsintott, kibújt az ablakon és vissza sem nézve elment, de Anita esküdni mert volna, hogy a szemében mély csalódást látott. Ez pedig elszomorította.

– Szedd össze magad, kislány! – biztatta magát és beindította az autót. – Nem kell neked a baj!

A szüleihez tartva végig a férfin jártak a gondolatai; még szerencse, hogy ösztönösen tudta az utat, különben nem talált volna haza. Ostoba! Korholta magát. Felejtsd el, biztos ő is olyan, mint a többi!

2.

Anita szülei egy mellékutcában laktak egy felújított földszintes parasztházban. Sok szép emléke fűződött a házhoz és a környékhez, gyermekkora színhelyéhez, így mikor leparkolt, azonnal érezte, hogy hazaért. Édesanyja, Flóra a környék egyik óvodájában dolgozott mint óvónő. Tőle örökölte vállig érő, hihetetlenül göndör haját, édesapjától, Dénestől pedig a macskazöld szemeit. Ő szintén a környéken dolgozott a mezőgazdaságban. Nem egyszer vitte ki a lányát a földekre traktort vezetni, amikor még kisebb volt. Így már tinédzserként elvezetett egy monstrumot.

Flóra nagy örömmel fogadta, rögtön étellel kínálta, és el kellett mesélnie, mi történt vele abban a fél napban, amíg nem beszéltek. Édesapja boldogan megölelgette és hagyta, hogy a felesége kisajátítsa magának. Késő estig beszélgettek, természetesen Anita gondosan kerülte az idegennel történt találkozást, majd a lány elvonult a szülei által kijelölt szobába. Már rég nem tartották fenn a gyerekkori hálóját. Testvérei szobája is vendégszobává alakult, hogyha jönnek az unokákkal, tudjanak hol aludni. Anitán kívül már mind a ketten házasok voltak, de ő nem érezte magát kakukktojásnak. Neki egyszerűen más utat szánt az ég.

Már éppen lefeküdt volna, mikor megszólalt a telefonja. Mérgelődött egy kicsit, hogy ki hívhatja ilyen későn, de nem ismerte fel a számot. Gyorsan felvette, ám nem szólt bele senki. Először furcsának találta, próbálta szólongatni a túloldalt lévő ismeretlent, de miután nem érkezett válasz, arra gondolt, hogy biztos egy zsebben lévő telefonról hívják véletlenül, ezért letette.

Miután lefeküdt, álmatlanul hánykolódott még egy darabig. Kísértette egy vörösen ragyogó barna szempár és egy ígéret, mely talán sosem teljesedik be. Látta maga előtt, amint az idegen távozik, a csalódást a szemében, és úgy érezte, sosem fogja elfelejteni azt a pillanatot. Korholta magát, hogy csakis az ismeretlenen járnak a gondolatai. Miért zavarja ennyire a csalódása? Miért szúr a gyomrába a fájdalom, ha rá gondol, hisz még a nevét sem tudja? Miért történik ez vele?

Másnap reggel fáradtan kelt fel. Nem elég, hogy a fél éjszakát álmodozással töltötte egy idegen férfiról, de még vele is álmodott, ráadásul milyen zavarba ejtő álmot! Anita feje csak úgy zsongott a képektől. Álmában az ismeretlen nem hagyta, hogy távozzon a benzinkútról. Maga előtt látta, ahogy az autója ülésére fekteti, és az izmos test fölé tornyosul. Mélyen egymás szemébe néztek, és ő

elveszett abban a vágytól izzó, vöröses szempárban. Körbelengte a férfi illata, olyan valóságosnak tűnt, mintha nem is álom lett volna. Az idegen lassan a nyakához hajolt, szinte most is érezte bőrén a forró leheletének perzselését, a nehéz férfitestnek a súlyát, kemény vágyának bizonyítékát, kutató ujjak simogatását… Anita gyomra fájdalmasan ugrott a szenvedélytől. Mintha tényleg megtörtént volna, pedig csak álmodta, hogy ő és az az ismeretlen… Csak képzelte, az elméje játszott vele. Miért nem felejtette el, mint a többi álmát?

– Ebben akarsz ma lenni? – Anita összerezzent, amint Flóra kirobbantotta az ábrándozásból. Egy pillanatra megrótta magát, mert már a reggeliző asztalnál ült és nem is figyelte, mit beszél hozzá az anyja. Össze kell szednie magát! Mit is mondott? Miért viseli ezt a ruhát? Vagy valami ilyesmit.

Letekintett a rövid farmernadrágra, a könnyed ingére, és nem értette a kérdést.

– Miért? Nem felel meg az ízlésednek? – találgatta, mi lehet a probléma, miközben próbálta visszaterelni gondolatait a valóságba. Flóra tördelni kezdte a kezeit és ez feltűnt neki, nagyon gyanúsnak találta az anyja feszengését. Mire készülhet?

– Csak vendégeink jönnek és gondoltam felvehetnél valami csinosabb ruhát. Mondjuk azt a virágos mintás kisruhát, ami annyira jól áll! Megvan még?

– Nem tudtam, hogy mára vendégeket vártok. Kik jönnek? – Anita végigmérte Flórát és elgondolkozott, kiket is hívhatott meg az anyja vendégségbe, akik nem láthatják egyszerű farmerban és ingben.

– A Bercsényi házaspár és a fiuk. Nagyon rendes emberek, meghívtam őket ismerkedni.

– Nem ismerem őket – vallotta be közönyös hangon. Talán a szülei új barátai? De miért akkor hívták meg őket, amikor ő jött? Anita kíváncsian szemlélte feszengő anyját. Ugye, nem…?

– Nagyon kedves emberek! – erősködött Flóra. – A fiuk pedig nagyon jóképű legény. Bálintnak borászata van a…

– Várjunk csak! – nézett rá a lánya elsötétedő szemekkel. A gyanúja kezdett beigazolódni. – Minek hívtátok meg őket? Ugye, nem akarjátok nekem azt a férfit bemutatni?

– Ugyan! Csak leülünk beszélgetni, ismerkedni. De ha neked megtetszik, akkor miért ne próbálhatnátok meg? Én biztos nem tiltom meg! – próbálta az anyja csevegő hangon szépíteni a valót, amit a lánya megsejtett.

– Anya! – fakadt ki felháborodottan Anita. Arra számított, hogy kap egy kis fejmosást, esetleg szónoklatot a szingli életmód hátrányairól, de az eszébe sem jutott, hogy beszerveznek neki valakit.

Tud ő szerezni magának pasit, ha akar, de nem akar, és ezt az előző nap is bizonyította. Erre a gondolatra még ingerültebb lett.

– Kicsim! Már huszonnyolc éves vagy! Ideje megállapodnod, különben vénlány maradsz!

– Ezt nem hiszem el! Ki akarsz házasítani? Hol élünk? A középkorban? – dühösen felpattant a székről és az anyjának esett. – Megmondtam, hogy nem akarok férfit az életembe!

– Ezt nem mondhatod komolyan! – emelte fel a hangját Flóra is. – Tudom, hogy csalódás ért, de ez nem ok arra, hogy egyedül maradj! Csak a javadat akarom!

– Nem! Ha azt akarnád, megértenéd és elfogadnád a döntésem!

– Kell neked valaki, aki szeret és támogat!

– Azt hittem, erre itt vagytok ti!

– Mi nem élünk örökké! Nem maradhatsz öregkorodra egyedül!

Anita nem hitte el, hogy ismét itt tartanak. Megint ugyanaz a vita, ugyanazokkal a mondatokkal és érvekkel. Miért nem értik meg végre? Elege lett!

– Na, ezért nem jövök olyan sűrűn!

Flóra arca elfehéredett, de a lánya nem törődött vele, megfordult és kiviharzott a konyhából. A szobájában felkapta a kocsikulcsot, zsebre dugta a mobilját és elindult kifelé a házból. Az anyja követte.

– Most hová mész? Kérlek! Maradj! Próbáld meg legalább! Nem kötelezlek semmire!

– Akkor nem baj, hogy megyek!

– Nemsokára itt vannak a vendégek! – próbált a lánya kötelességtudatára hatni az asszony, de

zárt kapukat döngetett.

– Tudod, kit érdekel?! – Anita hirtelen megtorpant, mert az útjába állt az apja.

– Nem mész te sehova! Megvárod azt a férfit és ha tetszik, járni fogsz vele! Nem tűröm, hogy magányos maradj! Értetted? Szeretnék még néhány unokát! – Anitának ezzel végkép betette a kaput.

Most már tombolt. Olyan mély felháborodás rohanta meg, hogy már azt sem tudta, mit is tesz.

– Még nem is láttam, de már eldöntötted, mi legyen! Tudod, mit?! Járj vele te! Légy boldog!

– Nem látod, kislányom, hogy mit teszel az életeddel? A karrier nem válthatja ki egy szerető társ támogatását! – ellenkezett Dénes, nem törődve a lánya hangnemével.

– Az a vállalkozás az életem! – nyelvelt Anita.

– Ha nincs családod, nincs semmid! – próbálta tanítani az apja, de őt már nem érdekelték az érvek.

– Nem akarom látni azt a férfit, sem a családját! – azzal majdnem fellökve Dénest kiviharzott a kapun és jól becsapta maga után. Beült az autójába és elhajtott. Nem is tudta, hová megy, csak vezetni akart. Tombolt a dühtől. Úgy szorította a kormányt, hogy elfehéredtek az ujjai. A vezetés mindig megnyugtatta, de most, ha kettétörte volna a kormányt, még az sem segített volna levezetni a haragját. Hogy gondolták ezt a szülei? Összeboronálják egy ismeretlen férfival és elvárják, hogy együtt legyenek?! Ez most komoly?! Még örülhetett, hogy nem esküvőt emlegettek, bár azt is kinézte volna a szüleiből. Nem a középkorban éltek, ahol megmondták a nőknek, mit tegyenek. Ez a huszonegyedik század! Igenis el tudja dönteni, hogy mit is akar és kivel! Ő pedig nem akar senkit az életébe! Egyáltalán… Újra az agyába fészkelte magát az a vörösesbarna szempár, és csillapodott a haragja. Most kire is haragszik?

Csak mérgelődött magában, miközben egyik gondolatot követte a másik. Hol a szüleit szidta, hol magát, és közben elhagyta a falut. Nem volt úti célja. Csak követte a kanyargó utat, míg messze egy férfit nem látott gyalogolni az út szélén. Az ismeretlen meghallotta az autó zaját, megfordult és integetni kezdett neki. Anita gondolkodás nélkül lassított és megállt. Nem szokott stopposokat felvenni, mivel nem veszélytelen dolog. Meg is lepődött magán, de valahogy ösztönösen cselekedve fékezte le a járművet. Ismerősnek tűnt neki az út mentén sétáló alak. Az idegen a kocsihoz lépett és gyorsan beszállt mellé. Anita szemügyre vette a homlokát törölgető férfit. Jól látta, hogy ismeri! Vele találkozott előző nap a benzinkúton, akiről egész éjjel ábrándozott, álmai pasija, aki most az ő

autójában ült! Zavarba jött, amint az álom emlékfoszlányai előderengtek. Imádkozott magában, hogy el ne vörösödjön. Nem látott nála poggyászt. Vajon mit keres itt?

– Köszönöm, hogy felvett! – fordult felé az ismeretlen, miután kicsit kifújta magát, és felvonta a szemöldökét meglepetésében. – Nocsak! Egy ismerős arc!

– Meddig vihetem? – indult tovább az autóval, miközben próbálta a remegő kezét kontrollálni.

– Mondtam, hogy találkozunk még – az ismeretlen arca felderült. Anita összeszedte magát.

– Igaza lett! – azzal elmosolyodott kacéran. Kibújt belőle a régen elrejtőzött kisördög. Érezte, amint az egész lényét átjárja a derű, a sürgető izgalom. Milyen régen nem érzett így! – Meddig vigyem?

– A Majorosi csárdáig kellene eljutnom. Ott van az autóm.

– Talán edzett itt a semmi közepén? Nem éppen futáshoz illő ez az öltözék – mérte végig a férfit.

Igaz, edzőcipőt viselt, de az ing nem éppen sportolásra szánt viselet.

– Inkább súlyzós típus vagyok – vallotta be bujkáló mosollyal az idegen.

– Sejtettem – pillantott felé mindentudó nézéssel. Mi a fenét csinál? Most tényleg flörtölni próbál?

– Csak próbálok visszajutni a kocsimhoz.

Anita kérdő pillantást vetett a férfira. Mit keres ott az autója, ha ő majdnem egy faluval arrébb sétált? Az idegen rögtön értette a célzott pillantást, és zavartan elmosolyodott.