Richard Osman: Impossible Fortune

Copyright © Six Seven Entertainment Ltd, 2025

Hungarian translation © Orosz Anna, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richard Osman: The Impossible Fortune

Viking, an imprint of Penguin Books, London, 2025

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978 963 598 468 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Az eredeti borítót tervezte: Penguin Random House

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Friedrich Zoltán, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: krimi

Matnek és Anissának

A netről meg lehet tanulni bombát gyártani. Már ha tudod, hol keresd hozzá az infót.

Elmondják, mit vegyél, és azt is, honnan. És aztán hogyan rakd össze az egészet. Még videók is vannak. Símaszkos fickók csavarhúzóval a kezükben. Drótokat forrasztgatnak betongarázsokban pofás kis munkapadokon.

A kockázatokról már kevesebb szó esik. Persze elég nyilvánvalóak. Bizonyára nem kell nagybetűkkel kiírni, hogy az ember óvatosan bánjon a robbanószerkezetekkel. Felesleges hozzátenni, hogy ne próbáld ki otthon, ugye?

A világ összes bombájához találni instrukciókat… nagy bombához, kis bombához, csőbombához, vegyi bombához, amit csak akarsz.

Ebben az esetben közepes méretű kellett. Elég masszív, tehát szállítható, és hatásosan öl.

Végül netről rendelni volt a legegyszerűbb. Mindent megcsinálnak helyetted, a megadott specifikációknak megfelelően legyártják a megrendelt bombát, leszállítják, sőt igény szerint még segítenek is telepíteni. A cég kiváló értékeléseket kapott, és pénzvisszafizetési garanciát vállal arra az esetre, ha a bomba nem robbanna fel. A neve: Bummbele.

Nem olcsó a buli; vegyük csak számításba a szakértelmet, az előállítási és szállítási költségeket, és ami a legfőbb: a titoktartást. Ha érdekel, mennyibe kerül egy ember élete, nos, nagyjából huszonhétezer fontba. Nyilván forgalmi adó és egyéb illetékek nélkül.

Mindenesetre megéri azt a pár rugót, detonáció esetén nem az összegen fogsz rugózni, ugye?

Persze nem a pénz itt a lényeg elsősorban. Bizonyos szempontból épp ellenkezőleg.

Na jó, lássunk neki!

Nem csak az óra ketyeg.

1

Joyce

Igen, igen, egy ideje nem írtam. Bocsika.

Biztos el sem tudták képzelni, merre járhatok. Talán megfordult a fejükben, hogy elszöktem a Bahamákra egy rendőrkutya-kiképzővel. Igazság szerint a minap épp erről álmodtam. Aztán felriadtam Alan ugatására, aki meglátott egy mókust az ablakban.

Csupán annyi történt, hogy teljesen lefoglalt az esküvő, még gondolkodni sem jutott időm semmiről. Minden olyan gyorsan történt.

Ott voltak a virágok, az esküvői torta… mondják, hogyan lehet egy torta ennyire drága? Csak tojás, cukor meg egy kis margarin, nem? Tudom, szép díszítéssel, de akkor is. Aztán a ruha, na, az jó kis muri volt, Mimóza koktélt ittunk. Sőt, még körmösnél is jártam. Persze láttam már ilyen szalonokat kívülről, de idegenkedtem tőlük. Végül nagyon kedvesek voltak, talán megyek máskor is, esetleg egy következő esküvőre készülve.

Holnap lesz a nagy nap. Csütörtöki menyegző? Ne is mondják! Miért kell nálunk mindig mindennek csütörtökön történnie?

Nem mindennap megy férjhez az ember egyetlen gyermeke. Az itt lakók között egyeseknek már az unokái házasodnak, Joanna viszont kivárt, és azt hiszem, jól tette. Bár éveken át az ellenkezőjét hajtogattam. Ha belegondolok, hogy tavaly ilyenkor még a fociklub elnökével járt…

Paul előtt.

Vele az interneten ismerkedtek meg. Gyakran hallom az emberektől – na jó, Rontól –, hogy nekem is így kellene randiznom, de aggaszt, hogy mindenkit csak a hitelkártyaadataim érdekelnének. Ibrahim a lelkemre kötötte: soha ne áruljam el senkinek a kutyám nevét, mert megszerzik a jelszavamat. Hiába mondtam neki, hogy egyetlen jelszavamban se szerepel Alan, kötötte az ebet a karóhoz. Szóval ha az emberek megkérdezik, hogy hívják Alant, azt válaszolom: Joyce-nak. És ha aztán az én nevemet kérdezik, udvariasan elköszönök.

Említettem a virágokat, a tortát, a ruhát meg a többit, azt viszont nem, hogy Joannával ezeken mind hajba kaptunk, sőt sok minden máson is. Például azon, hogy nászinduló helyett csak Backstreet Boys lesz. Odáig jutottunk, hogy azt kellett mondanom: „Ha nem akarod, hogy segítsek, szólj”, mire ezt felelte: „Anyu, nem akarom, hogy segíts”, amin elsírtam magam, erre ő is, és azt mondta, természetesen szeretné, hogy segítsek, én pedig azt, hogy tudom én jól, hogy beleártom magam a dolgába. Szegény Ibrahim pedig pont a jelenet kellős közepén lépett a szobába, aztán szép nyugodtan ki is hátrált. Mondtam már, hogy nem hülye, kivéve kutyák és jelszavak ügyében.

Joannával eltérő nézeteket vallunk az esküvőről, de ezt lehetett sejteni. Ha a gluténról sem azonos a véleményünk, miről lenne az? Nekem is megvan a magam stílusa (amelyet egy hosszú, boldog emberöltőn át finomítottam), és Joannának is a sajátja. Amit Ron „londoni módinak” nevez.

Az első veszekedésre körülbelül negyvenöt másodperccel a nagy bejelentés után került sor. Amikor a lányom és Paul közölték velem, összeházasodnak, rendkívül izgatott lettem. Bár nemrég ismerkedtek meg, és annyi mindent hallani manapság a Netflixen ugyebár, de akkor is izgatott lettem. Paul elbűvölő, Joanna eddigi választottjaitól (nagyrészt milliomosok vagy amerikaiak) eltérően. Félre ne értsék, semmi bajom a milliomosokkal, sem az amerikaiakkal, nézzék csak meg George Clooney-t, de a változatosság az élet sava-borsa, Paul pedig egyetemi tanár (nem Oxfordban és nem is Cambridge-ben, de akkor is). Ráadásul ez életre szóló munka, szemben egy futballklub elnöki tisztével vagy egy milliomoséval.

Na de térjünk vissza az első vitához.

Megöleltem Joannát, aztán Pault is, és megkérdeztem, nagy esküvő lesz-e. A lányom azt felelte, kizárt, ő meghitt, kis ünnepséget szeretne, mire én valami ilyesmit feleltem: kár, de belenyugszom. Semmi megbotránkoztatót, hisz ismernek, erre ő megjegyezte: „Mi az, hogy kár?” Nagyon udvariasan fejezte ki magát Paul jelenlétében, én mégis láttam, hogy ebből összezördülés lesz, hát arra jutottam, inkább elhárítom a veszélyt, és ezt válaszoltam: „Jaj, ne is figyelj rám, csak az jutott eszembe, mivel a menyasszony nem egy mai csirke, sokan eljönnének”. Erre ő, továbbra is higgadtan: „Nem egy mai csirke?” Na tessék, ezt jól megcsináltad, Joyce, gondoltam magamban, és így folytattam: „Nem úgy értettem, hogy nem egy mai csirke, csak beugrott, hogy a te korodban általában másodszorra szokás férjhez menni, válás után”. Rögtön láttam, hogy megint beletrafáltam. Ekkor Paul is közbeszólt, de egyikünk sem figyelt rá a különösen érzékeny fordulat miatt. Joanna elmosolyodott (a szeme persze nem, ez mindig árulkodó, tudják), és azt felelte, ő kis esküvős típus, és így is fog férjhez menni. Beláttam, hogy igaza van, de ismernek. Egymást kergették a képek a fejemben koszorúslányokról, jóvágású hosztokról, akik az asztalukhoz kísérik a vendégeket, virágcsokrokról és táncról. Olyasmit képzeltem magam elé, mint a Bridgerton családban, ha látták. Vidám barátokból álló népes gyülekezet törölgeti a könnyeit és dicséri a kalapomat. Elizabeth, Ron és Ibrahim is jelen lenne. Én az első sorban ülnék, ők pedig mögöttem. Előrehajolnának, és a fülembe súgnák, milyen szép vagyok. Ezek kavarogtak a fejemben, amikor kiböktem: „Biztosan neked van igazad. Mindig te tudod a legjobban, ugye, szívem?” Ekkor megkérte a vőlegényét, hogy menjen ki, és készítsen nekünk teát.

Így leírva már látom, hogy talán másképp kellett volna kezelnem a helyzetet.

A lányom egészen közel lépett hozzám, és azt mondta, nem fogja elveszíteni a fejét, mert Paul még nem látta kiborulni, és szerinte jobb, ha esküvő után legalább másfél évet vár, és csak akkor mutatja meg neki. (Szívesen rávágtam volna, hogy tökéletesen igazat adok neki, de az alkalom nem volt megfelelő. Gerry először akkor látott kiakadni, amikor a háromszobás Haywards Heath-i házban laktunk, és gyermeket vártam, tehát már nem menekülhetett.) Majd megismételte: kis esküvőt akar, vagyis semmi felhajtás, viszont rengeteg szeretet, mire azt feleltem: „Tudom, szó nélkül kellett volna hagynom, de a nagy esküvő nem jelent nagy felhajtást. Talán ezt nem vetted számításba.” Paul visszajött a nappaliba, megkérdezte, hol a tej, kórusban vágtuk rá, hogy a hűtőben, továbbra is egymást fixírozva.

Egyébként tudtam, hogy Joannának igaza van. Tényleg. De már a születése előtt valósággal bizseregtem az esküvője gondolatára, és számtalanszor elképzeltem, ezért viselkedtem észszerűtlenül. Most már belátom. Amikor Gerryvel összeházasodtunk, nem telt nagy lagzira. Csodás nap volt, kevés vendéggel. Csak a szüleink, a szomszédaink a 17-esből (a 13-asban lakókat egy sövénynyírós affér miatt nem hívtuk meg), Gerry munkatársa-barátja, egyben a tanúja, néhány ápolókollégám és két unokatestvér, akik mindenáron el akartak jönni. A szertartás után bekaptunk pár szendvicset egy pubban (a különteremben), másnap pedig mentünk dolgozni.

Ezt Joannának is elmondtam. Tudtam, hogy rosszul áll a szénám, és azt találtam ki, ha szóba hozom Gerryt, nyerek némi időt. A lányom hozzám hajolt, megölelt, és így szólt: „Újra és újra elképzelem, ahogy apu az oltár elé vezet”. Nos, nekem ezt már nem kellett elképzelnem, mert annyiszor megtettem, hogy valósággá vált a számomra, ezért visszaöleltem, és megértettem, hogy az élet nem lehet mindig olyan, mint a Bridgerton.

A lányom könnyezve gondolt az apukájára, és én is elsírtam magam, Gerryre emlékezve, Paul pedig visszajött két csészével, és közölte: „A cukrot se találtam, de nem mertem megkérdezni”. Gerry is pont ezt mondta volna, és tudtam, mindegy, mekkora esküvő lesz, engem csak a csodálatos lányom és ez az elbűvölő férfi érdekel. Bár, kis lagzi ide vagy oda, Joanna nem akadályozhatja meg, hogy új kalapot vegyek.

Paul átadta a teát és egy-egy papír zsebkendőt. Én azt mondtam Joannának, hogy szeretem, ő is ugyanezt mondta nekem, Paul pedig azt, hogy „A jövőre nézve megtudhatnám, hol a cukor?”. Tájékoztattam, hogy a mikró feletti szekrényben, mire Joanna megkérdezte, nincsenek-e ékszerek vagy kokain a mikróban, esetleg egy pisztoly. Egyik sem volt. E tekintetben nyugodt évet tudhatunk magunk mögött.

Persze még mindig találkozunk csütörtökönként Elizabethtel, Ronnal és Ibrahimmal, és napi szinten átjárunk egymáshoz (Elizabethhez nem, ő még nem áll készen), de egy ideje már kimaradtunk a kalamajkából.

Megmondtam a lányomnak, a barátaim is boldogok lesznek, és meg fogják érteni, hogy kis szertartást szeretne, ezért nem hívjuk meg őket, mire rávágta: nem a fenét! Azt feleltem: „Kizárt, ha kis esküvő lesz, mások előrébb állnak a listán”. Azt kérdezte: „Anyu, te hány vendéget értesz nagy esküvő alatt?” Azt válaszoltam, nagyjából kétszáz főt, erre elnevette magát. Közölte, hogy a barátnője, Jessica (vagy Jacinta? netán Jemima?) marokkói esküvője nyolcszáz meghívottal zajlott.

Én is megkérdeztem, ő hány embert ért kis esküvő alatt, és azt felelte: nagyjából kétszázat, anyu.

Na tessék. Neki meglesz a kis esküvő, amire mindig is vágyott, és nekem is meglesz a nagy esküvő, amire mindig is vágytam. Néha kifejezetten jó, ha az alma messze esik a fájától.

Azt is megkérdeztem, Bogdan és Donna jöhetnek-e, esetleg még Chris és Patrice, amire azt kérte, ne feszítsem túl a húrt, de az esti lagziba meghívhatom őket, mert arra kábé négyszáz vendéggel számolnak. Ez aztán a kis esküvő, Joanna!

A lényeg, hogy az örömanyaruhám kivasalva várja a nagy napot a vendégszobában, az ágyon. Folyton bejárok megnézni. Az új kalapom dobozban. A robertsbridge-i taxis, Mark szerzett egy mikrobuszt, azzal szállít mindannyiunkat az esküvő helyszínére. Nem templomban tartják, bár én úgy képzeltem el, hanem egy tündéri vidéki házban, Sussexben, ami igazság szerint sokkal szebb, mint bármelyik templom. Az embernek nem szabad mindig megbíznia az álmaiban. Vagy hagynia kell másoknak, hogy megvalósítsák a sajátjukat.

Szóval ha legközelebb hallanak felőlem, már anyós leszek. Paul apja, Archie ráadásul özvegy. Nyolcvan-egynéhány éves, bajuszos, és lerí róla, hogy gondoskodásra szorul. Láttam az ültetési renden, hogy mellé osztottak be a főasztalnál.

Merthogy nem csak a bonyodalmakban szűkölködtünk mostanság, szerelemben is. Hát koccintsunk a holnapra, a szerelemre, és arra, hogy minden jól alakul!

CSÜTÖRTÖK

2

Elizabeth mintha újra érezne. Hogy pontosan mit, talán maga sem tudja. De valamit biztosan, és nem csak a brandy teszi. Feltámad a vadászösztöne, bár egyelőre rejtély, hogy miért.

A balján ülő Ron a magasba emeli a korsóját, a sussexi naplementére.

– Sok esküvőn jártam, főleg a sajátjaimon, de ez vezet. Joannára!

– Joannára! – ismétli Ibrahim, és felemeli a whiskyjét. A szertartás alatt még Joyce-nál is többet sírt.

– És Paulra! – teszi hozzá Joyce. – Ne feledkezzünk meg Paulról!

– Parádés beszédet tartott a ceremóniamester – jegyzi meg Ron.

A ceremóniamester. Elizabeth eltöprengett a férfin.

– Ideges volt – vélekedik Joyce.

– Akárhogy is, az ember ne rókázzon. Nem ő nősül – veti ellen Ron.

– Elveszítette a fókuszt – helyesel Ibrahim.

Már a sajnálatos hányás előtt se stimmelt minden a fickóval. Vajon ezt érezte Elizabeth? Lefogadta volna, hogy a pasas egyszer direkt ránézett. Egyetlen pillantásra, de őt kereste a tekintetével.

– Elizabeth, neked tetszett az esküvő? – fordul felé Ibrahim.

Elizabeth eltűnődik, majd halvány mosolyt erőltet az arcára. Tudja, hogy a mosolya valódi, és azt is, hogy egy nap még erőteljesebb lesz.

– Hát hogyne. Csodálatosan boldog az ifjú pár. És Joyce is nagyon boldog.

– Nem csoda, már fél üveg pezsgőnél jár – jegyzi meg Ron.

Az örömanya csuklással nyugtázza. A négy jóbarát némán bámulja a naplementét, csak az övék az impozáns kúria kőburkolatú terasza. Zene és nevetés hallatszik a házból.

Elizabeth végignéz a többieken, és Stephenre gondol. Joyce észreveszi – Joyce mindent észrevesz –, és a karjára teszi a kezét.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondja. – Tudom, hogy még mindig fáj.

– Badarság. – Készen áll kiselőadást tartani arról, hogy az embernek egyedül kell megbirkóznia a nehézségekkel. Persze a barátnőjének igaza van. Még mindig fáj. Valójában szinte elviselhetetlen. Belekortyol a brandyjébe, és lehajtja a fejét. – Badarság.

Joannára néz, aki megjelenik a teraszon.

– Á, hát itt rejtőztök! Mit műveltek? Drogoztok?

Ron feláll, és megöleli.

– Az embernek már öt perc nyugta sem lehet? Mi a helyzet a ceremóniamesterrel?

– Nickkel? Rehidratálódik.

Tényleg, Nicknek hívják. Nick Silvernek.

– És mi helyzet a terítővel? – érdeklődik Ibrahim.

– Kuka – feleli Joanna. – Majd levonják a kaucióból. Gyertek már be! Anyu, mindenki veled akar táncolni. A jelek szerint elbűvölőnek találnak.

– Mert az is vagyok. – Joyce ismét csuklik. – Tőlem örökölted.

Ron felsegíti.

– Talán az örömapa szívesen lejtene egyet.

– Nem érdekel – feleli Joyce.

– Valamiért mégis egész vacsora alatt a térdén nyugtattad a kezed – jegyzi meg Ibrahim.

– Csak üdvözöltem a családban.

– Ilyet se hallottam még – közli Ron, és felhajtja a sörét.

– Ibrahim, szabad lesz? – fordul oda a menyasszony.

– A legnagyobb örömmel. Milyen tánc jön? Foxtrott? Quickstep?

– Amit Madonna Like a Prayer című számára lehet – feleli Joanna.

– Majd improvizálunk – biccent a férfi.

Mindenki feláll, és elindulnak a teraszajtó felé, Elizabeth azonban a helyén marad. Joyce a vállára teszi a kezét.

– Jössz?

– Tíz perc. Ti csak menjetek, és mulassatok.

Joyce megszorítja a vállát. Milyen gyengéd hozzá Stephen halála óta. Megkímélte a kiselőadásoktól, a hegyi beszédektől és az üres szavaktól. Mellette állt, ha úgy érezte, szükség van rá. Távol maradt, ha Elizabethnek magány kellett. Ron megölelte. Ibrahim, a kiváló pszichiáter a maga finom módján nógatta abban a hiszemben, hogy nem veszi észre. De Joyce? Elizabeth mindig is tudta, hogy benne megvan az az érzelmi intelligencia, amit ő nem mondhatott magáénak, ugyanakkor az a megértő jóindulat, amellyel egész évben viseltetett iránta, rendkívüli. A banda visszamegy a házba, ő pedig újra magára marad.

Újra? Most már mindig egyedül van. Mindig egyedül, viszont sohasem egymagában. Ilyen a gyász.

A nap eltűnik a South Downs dombjai mögött. Mindig egyedül, de sohasem egymagában. Az ösztönei ismét kiélesednek. Vajon mi vonta magára a figyelmét?

Zajt hall a terasztól balra húzódó fasor felől. Egy férfi lép elő egy magas tölgy mögül, és elindul felé.

Á, tehát volt valaki odakint a félhomályban. Ezt érzékelte ösztönszerűen. Felér a terasz kőlépcsőin, és a világosságban kirajzolódik a ceremóniamester, Nick Silver alakja.

– Megengedi? – mutat a mellette lévő székre.

– Parancsoljon. – Éljenzés hallatszik ki. Biztosan Ibrahim érdemelte ki, igazi rongylábalkat. Nick leül.

– Maga Elizabeth – szólal meg. – Nyilván nem tőlem tudta meg.

– Attól tartok, nem. – Megkönnyebbüléssel tölti el, hogy a férfi inget cserélt. – Mondani szeretne valamit, Mr. Silver?

Nick bólint. Előbb az égre emeli a tekintetét, majd vissza rá.

– Az a helyzet, hogy reggel meg akartak ölni.

– Értem. – Valami megmozdul Elizabethben. Az elmúlt évben gépiesnek érezte a szívverését, mechanikus pumpának, amely akarata ellenére életben tartja, most azonban érzi: él. – Biztos benne?

– Teljesen. Ha az ember biztos valamiben, akkor az úgy is van, igaz?

– És alá tudja támasztani? A maga generációja hajlamos túldramatizálni a dolgokat.

A férfi felmutatja a telefonját.

– Van bizonyítékom.

Elizabetht egy ismerős gravitáció kezdi berántani. Ugorjon el előle, amíg még megteheti?

– Tud olyat, akinek jó oka lenne végezni magával? – teszi fel a kérdést. Nem fog elugrani. Még szép, hogy nem. Egyáltalán hova ugorjon? Szilárd talajnak semmi nyoma.

– Aha – bólint Nick. – Igazság szerint nagyon is jó oka.

Egy ösvény sejlik fel az asszony fejében. Egy régi út, amelyet benőtt a gaz, de még megvan.

– Azt is tudja, kicsoda?

– Ez köztünk marad, ugye? – kérdez vissza Nick. – Bízhatok magában?

– Ezt magának kell megválaszolnia, Mr. Silver. Nem nekem.

A férfi a meleg idő ellenére reszket.

– Megadhatok pár nevet.

– Tehát nem egyvalaki akarja eltenni láb alól? – vonja fel a szemöldökét Elizabeth. – Mindazonáltal meglehetősen ártalmatlannak tűnik.

– Köszönöm.

– Miért hozzám fordult? Miért nem inkább drága barátainkhoz a rendőrségnél?

– Én csak… Nem akarom elmondani a zsaruknak, különféle okokból, és Paul beszélt magáról. A híréről.

– Biztosra veszem, hogy túlzott – veti ellen Elizabeth. Az ember könnyen megfeledkezik az ismertségéről.

– Szóval azon gondolkodtam… – a Nick tekintetében tükröződő félelmet Elizabeth sokszor látta már az évek során; egyik lábával a szakadék felett álló ember félelme –, …ha mindent elmondok magának, talán ismer olyat, aki segíthet.

Elizabeth alig akart eljönni az esküvőre. Inkább otthon maradt volna olvasni. Elmerengeni Stephen foteljét nézve. Büntetni magát. Végül mégis igent mondott. Valami azt súgta neki, ideje újrakezdeni. Úgy hitte, talán a virágba boruló szerelem kilátása késztette erre, de nem, ennél sokkal jobb! Egy ceremóniamester, akinek az életére törnek!

A baj nem sokban különbözik a szerelemtől: ha itt az idő, rád talál. Elizabethre történetesen ezen az esküvőn.

Hogy ismer-e olyat, aki segíthet a férfinak? Ránéz, bólint, és megfogja a kezét.

– Igen, Mr. Silver. Ismerek.

3

– És ha biztonsági őrök lesznek? – teszi fel a kérdést Connie Johnson, és beleharap a pain au chocolat-jába.

– Akkor végzünk velünk? – próbálkozik Tia.

Connie eltöpreng. Mert hát logikusan hangzik, nem? Ő, mondjuk, nem ezt csinálná, de Tiát nem lehet azzal vádolni, hogy ne gondolná alaposan végig a dolgokat. Szeretne jó benyomást tenni.

– Vagy túszul ejtjük a családjukat – folytatja, és látszik rajta: reméli, hogy jó választ adott.

Az egész Ibrahim ötlete volt. Talán nem pont úgy sült el, ahogyan remélte, de ezért igazán nem Connie a hibás, ugyebár.

Amikor a Darwell börtönben ült, még az eljárás „sajnálatos” érvénytelenítése és a szabadon bocsátása előtt Ibrahim tett egy javaslatot. „Adjon vissza valamit a társadalomnak.” Ezt rövid vita követte, mialatt a férfi tisztázta, nem arra gondol, hogy Connie konkrétan szolgáltasson vissza valamennyi pénzt vagy egyéb vagyontárgyat, amelyhez hosszú és gyümölcsöző karrierje során jutott, hanem segítsen egy nála kevésbé szerencsés helyzetben lévőn – „Nyugalom, még egyszer hangsúlyozom: nem pénzzel” –, és elmagyarázta, miért gondolja úgy, hogy Connie kiváló mentora lehetne a Darwell valamelyik fiatal elítéltjének. „Adja tovább a tudását – tanácsolta Ibrahim – arról, hogyan lehet boldogulni az életben.” A pszichiáter azt ígérte, jót fog tenni neki.

Tia Malone-t a művészeti szakkörről ismerte. A fiatal lányt rajtakapták, hogy ragasztót lopott. Connie ebédszünetben odament hozzá, és beszédbe elegyedtek. Ibrahim el volt ragadtatva, és azt jósolta, Connie-nak javára válik majd a kapcsolat a mentoráltjával.

– Ötven rongy neked, ötven nekem – ajánlja Tia.

Connie belekortyol a tejhabos kávéjába. Összesen hét hónapot ült a Darwellben, a fairhaveni mólón történt sajnálatos esetet követően a kokainnal, meg azokkal a halott fickókkal, akiknek már a nevére se emlékszik. Végül nem is alakult olyan rosszul. A kinti kapcsolatainak köszönhetően ő volt az egyetlen nő a sitten pilatesgéppel és Netflix-előfizetéssel.

– Ötven rongyért max a telefont emelem fel – közli. – Nem kell belefolynom.

– Légyszi – kérleli Tia. – Hidd el, jó buli lesz. Ráadásul azt mondtad, a saját álmaim után menjek.

Tényleg. Amikor először beszélgettek. Connie nagyon megkedvelte a lányt, tetszett neki, hogy ambiciózus. Azzal kezdte bűnözői életét, hogy Rolexeket lopott gazdag turistáktól a West Enden. Négyen köröztek bringával a tömegben, kiszemelték a célpontokat. Miután lecsaptak és elvették az órát, felszívódtak a közeli mellékutcákban, és a szirénákat már a Vauxhall biztos rejtekéből hallgatták. Tia volt az egyetlen lány a bandában, akció közben vigyázott is, hogy ez ne derüljön ki. Végül a kompánia feloszlott, miután egy jutaloméhes kajafutár követte őket a telepre, majd odavezette a zsarukat. Igaz, még akkor is csak három fiút sikerült begyűjteniük, a negyedik keresését feladták.

– Na de Tia, százezer? Hát ezt tanítottam neked? Álmodj nagyobbat!

Valóban élvezte a mentor szerepét. A lány egy darabig még folytatta a bringás rablást, három másik srác lett az új páncélja, de hamar megvilágosodott. Amit Connie csodált benne.

Ezért találkoznak továbbra is hetente, általában Fairhaven legújabb vegán kávézójában, amely a Szójatok a Köpcösnek nevet viselte. Fairhavenben már több a vegán hely, mint a sima, a város megállíthatatlan dzsentrifikációja ellenére Connie-t mégis örömmel tölti el, hogy a kokain iránti igény nem hagy alább.

– Száznál nagyobbat? – kérdezi Tia a kókuszos szelet fölött.

– Mondd el nekem, mire jöttél rá. Amikor a bringás lopásokat csináltad.

– Tudod, hogy mire jöttem rá.

– Tudom. De tőled akarom hallani.

Ezt a módszert Ibrahimtól leste el. A férfi saját magára irányította a figyelmét. Tudta előre, merre akarja terelni őt, de neki magának kellett rálelnie a célra. Ha az ember egyedül fedezi fel az utat, bármikor visszatalál. Legalábbis a pszichiáter elmélete szerint, ami talán baromság.

– Valaki vesz egy Rolexet a boltban – kezd bele Tia. – Egy knightsbridge-i ékszerboltban, amit szemmel tartunk. Utána a haverjaimmal követjük, lenyúljuk az órát, és eladjuk.

– És aztán? – noszogatja Connie. Ibrahim idegesítően csinálja, de ő nem. Az öreg esküvőre ment. Fotót is küldött. Connie nagyon szeretne férjhez menni. Esetleg tehetne valamit az ügy érdekében. Jól jönne egy Tinder, csak bűnözőknek. Mindenki használhatná a legutóbbi rendőrségi fotóját.

– Ezt úgy kábé tizenöt-hússzor megcsináltuk. Odabicikliztünk, kinéztük a célpontot, kiraboltuk, aztán visszatekertünk. Tizenöt-húsz akció, tizenöt-húsz esély, hogy elkapjanak. Kardiónak szuper, de nagy rizikó.

– Szóval arra gondoltál, hogy?

Ibrahim legjobb cimborája, Ron szerepelt a képen. Connie megígérte, hogy nem öli meg, holott része volt a letartóztatásában. Majd még meglátjuk. Connie nem bocsát meg könnyen. Néha úgy érzi, a felgyülemlett sérelmei súlya nélkül elszállna, mint egy lufi.

Tia eltünteti a sütit.

– Szóval arra gondoltam, hogy mind ugyanabban a boltban veszik az órákat. És hát mi lenne, ha inkább a boltot rabolnánk ki? Az összes órát egyszerre. A nyereség ugyanakkora, viszont csak egy esély, hogy elkapjanak.

Connie bólogat. Annyi marhaságot mondanak a fiatalokról, Tia viszont tisztán és világosan gondolkozik. Nem az a típus, aki a sült galambot várja. De a végső lépést még meg kell tennie. Neki kell rájönnie.

– És mik a hátrányai ennek a megközelítésnek?

Néha komolyan beszél, mint Ibrahim. Múlt kedden részt vett egy találkozón, ahol lábon lőttek egy kokainimportőrt, és azon kapta magát, hogy ezt mondja: „A fájdalom ideiglenes, de a lecke, amit tanít, örökre szól.”

Ibrahimnak nem említette, mert bár büszke lenne rá, hogy őt idézte, továbbra sincs jó véleménnyel az üzleti ügyeiről.

– Jobb tervezés, komolyabb biztonsági intézkedések, amit ki kell iktatnunk, és alaposabb nyomozás a rablás után – válaszolja Tia. – De nekem ez tetszik. Szeretek tervezni. Ez az, amit élvezek.

– És bevált az új terv?

– Mint az álom. Amíg el nem kaptak bennünket.

– De amúgy is elkaptak volna, nem? – faggatja Connie. – Valami miatt. Előbb-utóbb. Szakmai ártalom. És akkor már nem jobb, ha valami nagystílűvel kapcsolnak le? Folytasd csak. Mit tanultál belőle? Mi az új terved?

– Megtanultam a leckét – feleli Tia. – Legközelebb, ha megszólal a riasztó, két percem van, egy pillanattal se több. Még ha a koronaékszerek lapulnak is a szomszédos rekeszben, két perc után olajra lépek.

Connie bólint.

– Tehát ezt a leckét tanultad meg?

Tia rámered, pont úgy, ahogy ő nézett számtalanszor Ibrahimra. A lány tudja, hogy beugratós kérdés. Vagyis valami mást kellett volna megtanulnia, és mivel elég okos, rájön, mit.

– Szóval – kapja össze magát, amennyire ez lehetséges a támla nélküli, kényelmetlen kézműves széken kuporogva. – Régen egyenként loptam Rolexeket.

– Ühüm, ühüm – bólogat Connie.

– Aztán rájöttem, hogy mindet ugyanabban a boltban veszik, szóval mi lenne, ha a boltot rabolnánk ki, és hoznánk el egyszerre mind a tizenötöt.

– És aztán?

Egy anyuka babakocsit tol a kirakat előtt, és bepillant. Connie azon gondolkodik, vajon mit láthat. Egy szőke nőt drága melegítőben, aki egy fekete kamasz lánnyal ücsörög az asztalnál. Fogalma sincs, hogy Connie itt és most, ebben a pillanatban változtatja meg Tia életét.

– Szóval… – próbál időt nyerni Tia.

– Mondtam neked. Merj nagyot álmodni. Száz rongy semmi.

– Szóval… – ismétli Tia, amíg fejben végigpörgeti a válaszokat, és kiválasztja azt, amit helyesnek vél. – Honnan is szerzik be a boltok az órákat?

Bingó.

A lány végiggondolja.

– A fairhaveni üzletben, amit ki akarok rabolni, tizenöt Rolex figyel. Lewesben pedig van egy másik bolt még tizenöttel. És Brightonban is egy, újabb tizenöt órával. És nem a semmiből kerülnek oda.

– Igen, az ember ezt gondolná – bólogat Connie. Érti, miért élvezi annyira Ibrahim a munkáját. Az érzés, amikor az ember áttörést ér el!

Tia hevesen bólogat, élvezve az agytornát.

– Egy raktár, valahol a kikötő közelében. Meg tudom szerezni a címet. Meg tudom szerezni. És akkor nem száz lepedőt keresünk, hanem egymilliót. Egy csapásra.

– Azért egy raktárt nem egyszerű kirabolni – jegyzi meg Connie.

– Semmit sem egyszerű kirabolni. Szóval, ha az ember rablásra adja a fejét…

– …játsszon nagy tétben. Oké, benne vagyok.

A lány sugárzó arccal elővesz egy füzetet a hátizsákjából. Connie a táskára pillant. Le merné fogadni, hogy suli óta megvan neki. Érettségire is ezt vitte, lazán lóbálta, amikor fiúkkal dumált a buszmegállóban. Nagyot fejlődött azóta.

– Először is szükségünk lesz egy bandára – körmöli Tia. – Olyanokra, akikben megbízhatunk.

Mentora is sugárzik a boldogságtól. Meg kell hagyni, Ibrahim igazat beszélt. De még mennyire!

4

Ibrahim Joannával táncol. Olyasféle könnyedséget, kecsességet érez, ami hiányzik a mindennapjaiból. Fáj, ha fel kell mennie a lépcsőn. Lefelé pedig még jobban. De itt, a táncparketten a dübörgő zene és a villódzó fények ellenére sem érez fájdalmat.

Mások is ropják. Patrice Chrisszel, aki a tőle elvárható ügyetlenséggel karistol a parketten. Donna igyekszik a helyes irányba terelni Bogdant, kevés sikerrel. A férfiról sok minden elmondható – szerető, harcos, festő és dekoratőr –, de nem egy kiköpött Fred Astaire.

Ibrahim érzékeli, hogy a többiek körbeállták őket. Nézik, ahogy táncolnak, és ütemes tapssal kísérik a mozdulataikat.

– Szerinted túl korai? – súgja a fülébe Joanna.

– Micsoda?

– Csak fél éve ismerjük egymást Paullal.

Aha, szóval ezért táncol vele a menyasszony. Tanácsot kér. Ibrahimnak nincs ellenére: táncolni és tanácsot adni is imád.

– Mikor szerettél bele? – kérdezi.

– Fél évvel ezelőtt. Első látásra. Veled történt valaha ilyen?

– Igen.

Madonna tovább énekel. Ibrahim érzi, ahogy a ritmus végigáramlik a testén. Joanna mond valamit, de int, hogy nem hallotta jól.

– Magányos vagy? – ismétli a menyasszony. A kérdés váratlanul éri.

– Mindenki mást ért magány alatt.

– Valóban, de ez nem válasz a kérdésemre.

– Ott van nekem Ron. Az édesanyád. És néha Elizabeth.

Joanna bólint. Egyre szélesebb a csodálóik köre, erősödik a taps. Még szép, hogy magányos.

– Szóval hibát követek el?

Ibrahim elmosolyodik. Erre könnyű a válasz.

– Joyce-tól megkérdezted, hogy nem sieted-e el az esküvőt?

A lány megrázza a fejét.

– Tessék, íme a válasz.

– De hisz nem kérdeztem meg tőle.

– Pontosan. A válasz minden dilemma esetén abban rejlik, hogy kihez fordulsz tanácsért.

Joanna megpördül, és a mozdulat közben a fények is forognak körülötte. Ismét a partnerére néz.

– Folytasd, doki.

– Egy dilemmával szembesültél. Nem túl korai? Ez a szerelem tényleg derült égből villámcsapás? Jaj nekem, tudnom kell a választ. Az igazságot akarom. Kit kérdezzek? Ki segíthet nekem e nyugtalan órán?

Joanna elnéz a válla felett.

– A zsaru barátotok, Chris épp most botlott meg egy kerekesszékben.

Ibrahim odafordul. A rendőr, aki, mint kiderült, jelenleg egy lőfegyveres kiképzésen vesz részt, nem győz bocsánatot kérni. Ibrahim visszafordul a menyasszonyhoz.

– Tehát bölcs tanácsra van szükséged. Édesanyád jó kiindulópont lenne, te mégsem őt faggatod. Vajon miért nem?

– Te is tudod, hogy milyen.

– Tudom. Joyce egyetlen életcélja a te boldogságod. Ami nagy nyomást jelent. A jó ég tudja, mit javasolna rémületében, talán butaságot mond, és rossz tanácsot ad. Ezért nem vele beszéled meg. És persze édesapáddal sem tudod.

– Nem – bólogat Joanna.

– Mivel halott. Édesapád meghalt – teszi hozzá Ibrahim.

A lány elneveti magát. Szívből.

– Hihetetlen, hogy ebből élsz.

– Csakhogy a legjobb tanácsot édesapád adta volna. Ő meglátta volna az igazat.

Joanna bólint, és Ibrahim vállára hajtja a fejét.

– Tehát én vagyok a második legjobb ember, akihez fordulhatnál. Idősebb vagyok, bölcs emberként általános elismertségnek örvendek. Kérdezz csak meg bárkit, mindenki ugyanezt mondaná.

Joanna ismét nevet. A férfinak feltűnt az évek során, hogy az emberek néha a legvalószínűtlenebb helyzetben nevetnek.

– Tehát a kérdésed: édes istenem, nem túl korai? Paul az igazi? Kérdezzem meg anyámat, aki pánikolni fog, vagy apámat, aki a szemembe néz, és látni fogja az igazat? Apámat kérdezem, mert már tudom az igazat, csak kell valaki, aki hangosan kimondja. Persze hogy nem túl korai. Rátaláltál a szerelemre, és ezt olyan biztosan tudtad, mintha gyémántra leltél volna. Vagy egy olyan KitKatre, amelynek az egyik csíkja teljes egészében csoki. Ez történetesen megesett velem…

– Ibrahim, koncentrálj! – szól rá Joanna.

– Ha dilemmával nézünk szembe – egyébként a kitkates sztori tényleg igaz, de inkább egy másik alkalomra tartogatja –, ahhoz fordulunk, aki azt a választ adja, amit már magunktól is tudunk. Ezért kérdeztél engem. Paul csodás, te is csodás vagy, és ez a nap is csodás.

Közös táncuk a végéhez közeledik. Mert egyszer minden tánc véget ér.

– Neked ki volt a szerelmed? – kérdezi Joanna.

– Egy Marius nevű fiú. Ő is meghalt, mint az édesapád.

Joanna szorosabban öleli.

– Szóval ezért látszol magányosnak. Várod, hogy újra találkozhass vele.

– Most is itt van velem – feleli Ibrahim, és a Like a Prayer dallama lecseng. – Mellettem ült az esküvőn. Meg kellene néznem, nem sérült-e meg nagyon Chris.

A menyasszony bólint, és a bámészkodók felé int.

– Szerintem most egy darabig be leszel fogva.

Ibrahim is körbepillant. Egy csomó nő tart felé.

Joanna puszit nyom az arcára.

– Köszönöm.

Patrice máris a helyébe lép. A kezét nyújtja Ibrahimnak.

– Semmiképp sem szeretném, ha úgy érezné, hogy ezt diktálja a kötelesség – szólal meg a férfi.

– Kötelesség? – nevet Patrice. – Félre kellett löknöm egy koszorúslányt az útból.

5

Elizabeth a telefon kijelzőjén látható fotókra mered. Ezüstszínű autó parkol egy impozáns ház előtt. És még valami, aminek nem kellene ott lennie. Aztán néhány közeli kép. Pár nagyon meggyőző közeli.

– Hisz nekem? – kérdezi Nick.

– Hiszek. – A kocsi aljához egy fekete dobozt rögzítettek, és a közeli képeken úgy fest, legalábbis Elizabeth véleménye szerint, hogy egy nyugtalanítóan profi autóbomba. – Megkérdezhetem, egyáltalán hogyan vette észre?

– Biztonsági óvintézkedés – feleli Nick. – Ilyen a munkám. Nyomkövetőket kerestem.

– És most hol a bomba?

– Most? Otthagytam. A szelektív kukába nyilván nem tehettem.

– Otthagyta? Egy működő bombát a kocsijához rögzítve?

– Dolgom volt. Ide kellett érnem az esküvőre.

A nő bólint.

– És ha ma valamikor felrobbanna, ami a bombák szokása, mint azt maga is tudja, nem lesz rossz érzése, ha valamelyik szomszédja meghal?

– A Hampton Roadon lakom.

Elizabeth érti, mire gondol. Nagy házak, nagy birtokkal. Detonáció esetén legfeljebb a zajra panaszkodnának.

– Hát még ha ismerné a szomszédaimat – teszi hozzá Nick.

– Mesélje el a történetet, majd utána aggódunk a fel nem robbant bomba miatt.

A férfi belekezd, de az agya megállítja. Ideges, ami egy kissé izgatottá teszi Elizabetht. Vajon ki miatt ideges?

Elizabeth mozdulatlanul ül, és várakozik. Beletelhet némi időbe, de ha az ember elég sokáig marad rezzenéstelen, meglesz a jutalma. Nyughatatlan kisbabák, ugrabugráló kiscicák, férfiak a titkaikkal. Mivel semmiről sem verődik vissza, előbb-utóbb rájönnek, milyen nevetséges ez az ideges energia, és mérséklik a tempót.

– Csak két embernek beszéltünk róla – fog bele Nick.

– Miről beszéltek csak két embernek?

Nick kifújja a levegőt, majd balra és jobbra is hátranéz.

– Mondjon el mindent, de lényegre törően. Az élet rövid. És ezt nem sértésnek szántam.

– Az egyetemen kezdődött. Paullal volt egy…

– Ne menjünk vissza ilyen messzire. Ezen a héten mi történt?

– Ha tényleg meg akarja érteni… – ellenkezik Nick.

– Nem. – Elizabeth ezúttal egy kissé erélyesebben szakítja félbe. Az embernek néha erélyesnek kell lennie az amatőrökkel. Ezt Joyce-nál megtanulta, bár manapság ő már profinak is beillene. – Kezdje a szalagcímmel, és majd onnan visszafejthetjük a témát, ha felkeltette az érdeklődésemet. Maximum tíz szó, ha több lesz, visszamegyek a terembe. Előbb-utóbb olyan szám jön, amit ismerek.

– Ez nem az én terepem – vallja be Nick.

– Öt szót már el is használt – áll fel Elizabeth.

A férfi a ruhája ujjára teszi a kezét.

– Akarnak valamit, ami nálunk van.

– Így már jobb – ül vissza Elizabeth. Úgy fest, mégsem halt meg Stephennel. Életben van. Lehunyja a szemét, néma bocsánatkéréssel gondolva a férjére. Még mindig itt vagyok, drágám. Itt vagyok, te viszont elmentél. Azt hiszem, ebből kell kihoznom a legtöbbet.

– Mi van maguknál? Amiről csak két embernek beszéltek.

– Egy kód – válaszolja Nick. – Egy hat számjegyű kód. Nekem is van egy, és az üzlettársamnak is.

– Hogy hívják az üzlettársát?

– Holly. Holly Lewis.

– És valakiknek szüksége lehet ezekre a kódokra, amelyek csak maguknak vannak meg?

– Igen. Nagyon értékesek. Tényleg nagyon értékesek.

– És hol a maga kódja?

– A fejemben.

– Csak ott?

– Meg egy ügyvédi irodában, kábé ezer kilométerre innen. Holly vagy az én halálom esetén a másik megkapja az ő kódját. De még az ügyvéd sem tudja, mit helyeztünk letétbe nála. Kizárólag itt található meg – koppint a fejére.

– Szóval valaki meg akarja ölni magát a kódért, ami csak a fejében létezik. És egy másikért, amelyik pedig csak Holly fejében.

– Pontosan. Fogalmam sincs, ki máshoz fordulhatnék. Nem akarom, hogy a rendőrség a Birtok közelébe menjen.

– Birtok? – Ez a sztori egyre képtelenebb.

– Édes istenem – sóhajt Nick –, így hangosan kimondva hülyén hangzik. Kérem, engedje meg, hogy az elején kezdjem. Van egy cégem. Egy biztonsági cég.

– Vagy úgy, szóval egy biztonsági cég. Ez igazán érdekes. Aligha létezik a világon veszélyesebb dolog a biztonságnál.

– A fizikai archiválás a szakterületünk – folytatja Nick. – Tudja, mi az?

Elizabeth nem tudja, de meg kell hagyni, jól hangzik.

– Ha jól sejtem, nem levéltárakat üzemeltetnek.

– Hát nem. Hollyval tartunk ott valamit, ami rendkívül értékes, és a hét elején elmondtuk két embernek.

– Értem.

– Erre váratlanul egy bombát találok a Lexusom alvázán.

– Hogy hívják ezt a két embert? – kérdezi Elizabeth.

– Ismeri Davey Noakest?

– Nem hiszem, hogy valaha is hallottam bárkiről ilyen névvel.

– Az emberek csak úgy hívják, Ravey Davey. Ha ecstasyt akart volna venni a kilencvenes években, ismerné.

– Megkérdezem Ront.

– Aztán az ügy veszélyesebbé vált – folytatja Nick –, Davey ezért inkább nagypályás techcuccokra váltott.

– Legális nagypályás techcuccokra?

– Nem.

Helyes, gondolja Elizabeth.

– És a másik illető neve?

– Lord Townes. Bankár. Neki is elmondtuk.

– Tehát maga szerint a két férfi egyike helyezte a bombát a kocsijára ma reggel?

– Bizonyára – feleli Nick. – Csak ők tudják, mit rejtettünk el.

Megint kinyílik az ajtó, egy pillanatra kihallatszik a dübörgő zene. Joanna újdonsült férje lép ki a teraszra.

– Nico! Azt hittük, részegen fetrengsz a sövény alatt. Gyere, most vágjuk fel a tortát.

Nick Elizabethre néz, aki az ajtó felé int a fejével.

– A tortát a barátnőm, Joyce rendelte. Nem kéne kihagynunk, különben előbb tesz el láb alól, mint hogy magával végeznének.

– Azért el tud jönni hozzám? – kérleli Nick. – Kérem, jöjjön el hozzám holnap. És elmondom, pontosan miért akar megölni valamelyik a kettő közül.

– Három – jegyzi meg Elizabeth.

– Tessék?

– Nos, Davey Noakes tudja, mit rejtegetnek. Akárcsak Lord Townes. Feltételezésem szerint az üzlettársa, Holly Lewis is tudja, mi az. Tehát összesen három emberről beszélhetünk.

Nick elgondolkodva mered rá.

– Ő is itt van ma? – kérdezi Elizabeth.

– Nincs. Nem akart… – magyarázná, de csak megrázza a fejét. – Nincs itt.

Elizabeth vállat von.

– Akkor holnap – kel fel Nick.

Akkor holnap. Ez a baj azzal, ha kimozdulunk otthonról. Szó szót követ, és az ember azon kapja magát, hogy megint ki kell mozdulnia. És mielőtt észbe kapna, a való világ vissza is szivárgott az életébe. Elizabeth nem akarja, hogy a való világ visszaszivárogjon az életébe. Mert ha tud valamit a való világról, az az, hogy Stephen nem része. Minden porcikája azt súgja, mondjon nemet.

Na de két kód, egy bomba és három gyanúsított? Ilyesmi azért nem mindennap jön szembe vele.

– Meglátogat holnap? – reménykedik Nick.

– Feltétlenül. Örülök, hogy jobban lett. Ne merészelje megöletni magát, amíg nem találkozunk.

– Nem fogom. Ma éjszaka mind itt alszunk. – Nick gyorsan firkant valamit egy névjegy hátuljára, és átnyújtja. – Tudom, nevetségesen hangzik, de megtenné, hogy memorizálja, aztán elégeti?

Elizabethnek el kell ismernie, hogy a férfi biztosan számos kémregényt olvasott. Elveszi a kártyát, és szemmel tartja a ceremóniamestert, aki visszamegy a terembe.

A névjegy egyik oldalán ez áll: NICK SILVER – FIZIKAI ARCHIVÁLÁSI SZOLGÁLTATÁSOK. TELJES KÖRŰ DISZKRÉCIÓ. Nos, Nick, olyan nincs, hogy „teljes körű” diszkréció. A hátoldalán a cím, és kézzel írva: „HOLNAP 13 ÓRA”

Memorizálja és égesse el? Hát ez menni fog.

Egy újabb csillag ragyog fel Elizabeth egén.

Apró léptek, ezzel ő is tisztában van. Csak a lábfejét mártja a vízbe. Kódok és fizikai archiválás, az egészből valószínűleg semmi sem lesz. Mégis felpillant a csillagokra, és ezt mondja Stephennek:

– Mit szólsz, drágám? Egy drogdíler, egy lord és egy autóbomba. Úgy fest, megint szükség van rám.

Bekukkant a teraszajtón a szalonba, ahol még mindig szól a zene. Feláll, majd visszanéz az égre, Stephenhez.

– Táncolunk?

6

Joyce

Hát ez egy csodálatos nap volt. Egészen csodálatos.

A robertsbridge-i taxis, Mark az imént hozott haza minket. Alan magánkívül volt. Gordon Playfair lánya, Karen még korábban átjött, és elvitte sétálni, aztán itt hagyta a kedvenc tévécsatornája előtt, de hiányoztam neki. Menne megint, de a Tennyson Courtnál a kisrókáknak csöndre és nyugalomra van szükségük, hogy éjszaka kalandozhassanak.

Azért jó érzés, ha az embert hiányolják, ugye?

Joanna nagyon szép volt ma. Mármint mindig szép, leszámítva, amikor huszonévesen csinált valamit a hajával, az az időszak eltartott egy darabig, mégis beragyogta a termet. És egy óriási teremről beszélünk.

Itt van előttem egy szelet az esküvői tortából. Gyümölcstorta, cseresznyével, mandulával meg minden mással. Szerintem némi piát is tartalmaz. Megkóstoltam az esküvőn, mennyei. Nem kellene eltennem ezt a szeletet emlékbe? Fémdobozba zárva? Ez lenne a helyes. Ha megeszem, az csupán egypercnyi boldogság. Ha viszont megőrzöm, a boldogság egy életen át fog tartani.

Nem lelkész, hanem „szertartásvezető” volt, nagyon joviális nő, és biztosítottak afelől, hogy a jogköre megfelel egy igazi lelkészének. Legalábbis nagyon kedvesen válaszolt, amikor rákérdeztem, azt mondta, ha aggódnék, nyugodtan guglizzak rá a jogi részletekre. Nyilván rágugliztam, és úgy láttam, teljesen legális.

Pár hete, amikor Joanna arról beszélt, milyen lenne, ha Gerry vezetné az oltár elé, elszomorodtam. Úgy éreztem, csalódást okoztam neki, de azt felelte, marhaság, és ha valakié, hát Gerry hibája, hogy meghalt. Meg akart nevettetni, és amikor látta, hogy nem jött be, így folytatta: az pedig az ő hibája, hogy „ebben az életszakaszában” ment férjhez, és ami azt illeti, ettől kicsit tényleg jobban éreztem magam, mert igaza van. Ha történetesen huszonhat éves korában kötött volna házasságot, mint a volt kolléganőm, Barbara lánya, akkor Gerry ott lehetett volna az esküvőn.

Jó, Barbara lánya tavaly elvált, szóval fordult a kocka.

Na mindegy, nem jutottunk előrébb azzal, hogy ki vezesse oltár elé Joannát. Paul apját javasoltam, mert ő legalább apa, és amúgy is meghívott, tehát nem lenne szükség pluszszékre. Joanna azt felelte, bár tagadhatatlanul apa, nem az övé. Felvetettem, mi lenne, ha Ibrahim vezetné az oltár elé, de a lányom szerint akkor Ron hatalmas patáliát csapna, és ismét igazat kellett adnom neki. Úgyhogy tovább törtem a fejem, és egyszer csak azon kaptam magam, hogy Joanna engem bámul. Elnevette magát. El nem tudtam találni, mi olyan vicces, és utálom, amikor nem tudom, min nevetnek az emberek, ezért én is vele nevettem. Végül kibökte: „Anyu, te fogsz az oltár elé vezetni”, mire rögtön elcsendesedtem, mert anyukák nem szoktak oltár elé vezetni menyasszonyokat. Az anyukák rendszerint az első sorban ülnek, és mindenki a szép kalapjukat bámulja. Ezt Joannának is megemlítettem.

Ekkor megkérdezte, valahányszor ránézek, Gerryt látom-e magam előtt. Azt feleltem, igen. Megjegyezte, hogy ő is Gerryt látja, valahányszor rám néz, ezért szeretné, hogy én kísérjem az oltár elé. Hogy láthassa az édesapját.

Elsírtam magam. A lányommal egy hullámvasút az élet. Bár ha igazságos akarok lenni, azt hiszem, velem is. Ugyanakkor az ember kevésbé észleli, ha a saját hullámvasútján ül.

Nyugtalanított, hogy mit szólnak majd, ha én kísérem Joannát az oltárhoz, de valójában senkit se zavart, bár a könnyeimtől alig láttam. Ráadásul a Backstreet’s Backre vonultunk be, és az is mindenkinek elnyerte a tetszését. Aggódtam, hogy nem foglalnak nekem helyet az első sorban, de szerencsére gondoskodtak róla.

Nászinduló, mint mondtam, nem volt, és tudják, mit? Nem is hiányzott. Paul egyik barátja felolvasott egy verset, nem ismertem, de Ronnal megállapítottuk, hogy rímel, ami manapság egyáltalán nem magától értetődő, és mielőtt kettőt pislogtam volna, Paul meg is csókolta a menyasszonyt, én pedig anyós lettem.

Ha már itt tartunk, bármennyire is próbálkoztam Paul apjánál, minden igyekezetem hiábavalónak bizonyult. Egyik reggel beszéltek a minap a tévében az „aszexualitásról”, olyanokról, akiket tényleg egyáltalán nem érdekel a szex, és látszott, hogy a műsorvezető nem hisz a fülének. A lényeg, hogy magamban már elkönyveltem Archie-t aszexuálisnak, de amikor Elizabeth belépett a tortavágásnál, a vén csont egyből rástartolt. Láttam már máskor is ezt a reakciót. A férfiak egy típusa, ha meglát egy olyan Elizabeth-féle dekoltázst, elveszíti a fejét. Nem tetszhetünk mindenkinek. Paul bácsikája viszont a kezembe csúsztatta a telefonszámát, bár a vejem szerint boldog házasságban él. A neje nem sokkal korábban ment ki e-cigizni, és megtudtam, hogy ha értesül az akcióról, abban nem lesz köszönet. Nyilvánvaló, hogy a nagybácsi egy jó darabig nem fog az aszexualitásról beszélgetni a reggeli műsorban.

Érdekes egy család, az már biztos, Paul viszont csodálatos. Ráébresztett arra, hogy az évek során nem kedveltem meg Joanna fiúit. Akadt egy rendes tájkertész, amikor a lányom húszéves volt, de az egyetem véget vetett a kapcsolatuknak, aztán az a borostás régész, akit a tévében is láttam. Az néhány hónapig izgalmasnak ígérkezett. Valójában Paul az egyetlen férfi, akinél rögtön tudtam, amint Joanna bemutatta. Próbáltam leplezni a lelkesedésemet, amikor találkoztunk, mivel ismerem a lányomat, de amint a párja kiment mosdóba, könnyekben törtem ki. Joanna rám nézett, és csak ennyit mondott: „Igen, anyu, tudom.”

Amikor Paul visszajött, látta, hogy sírtam, ezért Joannával azt hazudtuk, zöld hályog gyötör. Legközelebb áthozott egy brosúrát a legújabb gyógymódokról, és annyira türelmesen elbeszélgetett velem a témáról, hogy Joannával tovább kell színlelnünk. Nemsokára szükségem lesz valami csodaszerre.

A Pault jellemző gyengédség eleinte nyugtalanított, mivel a lányomnak ez eddig egyáltalán nem jött be. Mindig is a kíméletlen, ambiciózus férfiakat kedvelte. Ismerik ezt a típust, ugye? Céltudatosak. Az archeológust végül lapátra tette a Channel 5, mert ellopott egy urnát egy templomból. Meg képet küldött a nemi szervéről egy operatőrnőnek.

Minél jobban megismeri az ember Pault, annál inkább látja, hogy valójában nagyon is ambiciózus, csak épp nem a pénz érdekli. Hanem a boldogság. A maga boldogsága, és másoké. Joanna néhány fiúján látszott, hogy rossz érzéssel tölti el őket a lányom sikere, nem tetszett nekik, hogy többet dolgozik vagy többet keres náluk. Paulról viszont lerí, mennyire büszke rá. Befektetett a barátja, Nick vállalkozásába (valami irattárbiznisz), ezt leszámítva viszont remekül elboldogul az egyetemi fizetéséből.

Szóval Paul, bár nem vezet fociklubot, hiányzik belőle a gyilkos ösztön, és megkérdőjelezhető ízléssel választ ceremóniamestert. A lagzin viszont elbeszélgetett Ronnal a dartsról (vagy a snookerről?), Ibrahimmal pedig valami műsorról, amit mind a ketten hallottak a Radio 4-on. Egy darabig elüldögélt Elizabethtel, feladva neki a találós kérdést, hogy mely családtagjai kerültek rács mögé. És amikor felpörögtem, ami a nap nagy részében jellemző volt, ő csak bólogatott, és ilyeneket mondott: „Meghiszem azt”, „És aztán mi történt, Joyce?” vagy „Töltsek még egy pohárral?”

Tehát szerintem megteszi. Ugye maguk is így gondolják? Alan nagyon megkedvelte. Bár ami azt illeti, ő a fegyveres alakokat is bírta, akik a lakásomon próbáltak megölni, szóval nem mindig tökéletesen megbízható.

Láthatóan a banda is jól érezte magát ma. Ibrahim lett a parkett sztárja, az ég egy adta világon mindenkivel ropta. Patrice odáig vetemedett, hogy egymás után kétszer is felkérte, de Paul nénikéje egy szorítófogással jobb belátásra térítette.

A fiatalok nem mennek nászútra. Joanna állítása szerint „az már nem szokás, anya”. Ezzel vitába szálltam volna, de mégiscsak aznap ment férjhez. Biztosra veszem, hogy igenis létezik még ez a fogalom. Valójában az egész világon emberek tömkelege csinál még olyat, amit szerinte senki. Nászútra mennek, normális tejet isznak, tévéznek. Egyszer meg is mondtam neki, hogy az emberek nagy része úgy él, ahogyan én, nem pedig mint ő, mire a szendvicssütőmre bökött, és csak annyit felelt: „Nem hinném.”

A lényeg, hogy pár napra elutaznak valami szállodába. Van spa, és golfkocsiban furikázzák a vendégeket. Ha annyi pénzem lenne, mint a lányomnak, én biztos a Karib-szigetekre mennék. Tudom, hogy járnak oda emberek, mert a Wordsworth Court új lakója most jött haza onnan, és úton-útfélen hangoztatja. A nő áthívott minket pina coladára, és Ron éjjel kettőkor tért magához egy bokorban. Egy rókakölyök aludt az ölében.

Jobb, ha teljesen őszinte leszek magukhoz, és elárulom, hogy az előbb megettem a tortaszeletet. Nem kellett volna, de már mindegy. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy Alan is kapott egy kicsit.

Alig várom, hogy a fiatalok visszajöjjenek, elvigyenek ebédelni, és azt mondhassam: „Bemutatom a vejemet.” Mindjárt nyolcvan leszek, de még soha nem hagyhatta el a számat ez a mondat.

Ha belegondolok, az elmúlt pár év az elsők időszaka volt az életemben: először oldottam meg gyilkossági ügyet, találkoztam Mike Waghornnal, gyémántokat rejtettem a mikróba, és anyós lettem. Nemrégiben még egy francia filmet is megnéztem (Ibrahimmal). Soha nem késő. Ami azt illeti, a film nem tetszett, még akkor sem, amikor Ibby elmagyarázta, miért kellene tetszenie, Mike Waghorn pedig a jelek szerint másik e-mail-címet használ.

Tudom, hogy ez a nap az esküvőről szólt, de mielőtt aludni térnék, és álmomban újra átélném az egészet, még valamit el kell mondanom. Emiatt is írok most.

Elizabeth titokzatosan viselkedik.

Ami persze megkönnyebbülés, mivel jó ideje nem viselkedett így. Azt mondta, holnap reggel Fairhavenbe megyünk a mikrobusszal, amit szintén nem csináltunk már jó ideje. Vajon miért megyünk oda? Ez az információ még várat magára. Azt mondta, „sétálunk egyet a parton”, és aki ezt elhiszi, az bármit bevesz.