EGYIKÜNK
MEG FOG
HALNI

JENEVA ROSE

Jeneva Rose: One of Us is Dead

Copyright © 2022 by Jeneva Rose Nerge

Hungarian translation © Kéri Andrea, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jeneva Rose: One of Us is Dead

Blackstone Publishing, USA, 2022

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 963 598 178 6 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Az eredeti borítót tervezte: Zena Kanes

A magyar borítót szerkesztette: Coverist Studio

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller

Férjemnek, Drew-nak, aki szerint hiába ajánlottam
neki az előző könyvem, az nem számít,
mert nem az igazi nevem szerepelt a borítón.

Remélem, ez már számít, szerelmem.

1

JELEN

– Ezernyi órát bíbelődtem ezekkel a nőkkel. Csinosítottam, gyantáztam, igazítottam, festettem, barnítottam, púdereztem és masszíroztam őket. Ismerem a testük minden egyes centiméterét. Ugyanakkor ismerem a démonjaikat is: a legmélyebb, legsötétebb titkaikat. Mindazt, amit mindannyian megpróbálunk a felszín alá temetni, hogy a világ ne láthassa a bensőnkben megbúvó alteregónkat. Szóval, meglep-e, hogy ilyesmi megtörténhetett? A legkevésbé sem. Sejtettem, hogy ez fog történni. Csak idő kérdése volt. – Kényelmesen elhelyezkedem: az egyik lábamat keresztbe teszem az asztal alatt.

Velem szemben Frank Sanford nyomozó foglal helyet; szigorú tekintetű, középkorú férfi kemény arcvonásokkal és széles vállal. Jellegzetes munkásosztálybeli detektív. Öltönye és nyakkendője ellenére a megjelenése minden, csak nem kifinomult és összeszedett. Vöröslő szeme arról árulkodik, hogy túl sokat dolgozik, és túl keveset alszik. Több közös van bennünk, mint valaha is gondolná.

– Honnan ismeri a legmélyebb, legsötétebb titkaikat, Jenny? Talán agyturkász is? Azt hittem, hogy maga nem más, csak egyszerű fodrász – szónokol Sanford nyomozó előretolva borostás, markáns élű állát. A szeme összeszűkül és átható tekintettel mered rám, miközben abbahagyja a jegyzetelést, és a válaszomra vár. Egy jól megvilágított kihallgatóhelyiségben ücsörgünk egymással szemben. A levegő áporodott és hideg, és nem tudom eldönteni, hogy a levegő próbálja utánozni a detektív hangulatát, vagy éppen fordítva.

– Bizonyos értelemben mindkettő. Fogalmam sincs, hogy mennyi időt töltött szépségszalonokban, nyomozó, de a nők szeretnek csacsogni. – Keresztbe fonom a karom a mellkasomon, és farkasszemet nézek vele. – Különösen amikor egy fodrász székében ülnek, és jobb dolguk sincsen.

Pontosan tudom, hogy ez a pasas még soha életében nem tette be a lábát efféle szalonba, és nem csupán azért, mert láthatóan elhanyagolja a külsejét. Az az igazság, hogy jobban ismerem a vendégeimet, mint a saját családomat, különösen a nőknek ezt a csoportját. Mindannyiukkal hetente többször találkozom. Pénzük, mint a tenger – pontosabban a férjeiknek –, és megengedhetik maguknak, hogy az erőforrásaikat életük legnagyobb háborújának megvívására fordítsák: a küzdelemre a hatás ellen, amit az idő múlása az emberi testre gyakorol.

– Értem, és ön a Glow Beauty Bar tulajdonosa, nemdebár? – finoman rákoppint az asztalra a ceruzájával.

– Az egyetlen – bólintok.

Ismét a kezébe kapja a ceruzáját, és lefirkant néhány újabb megjegyzést, nehogy kifelejtsen bármit is.

– És mióta az öné a szalon?

Egy pillanatra elkalandozik a tekintetem, ahogy igyekszem felidézni, mikor vettem meg az üzletet.

– Nagyjából öt éve már.

– És ezek a nők mindvégig az ügyfelei voltak? – vonja össze a szemöldökét a férfi.

– Nem. Csak három évvel ezelőtt kezdtek hozzám járni. A Glow nem mindig az a szalon volt, mint manapság.

Lejegyzetel még pár dolgot, és bekarikáz valamit a papírján. Gyors pillantást vetek a körön belül álló szavakra: a Glow múltja?

– Értem. Tehát három éve ismeri ezeket a hölgyeket, és egyáltalán nincs meglepve, hogy ilyesmi történt? – vonja fel dús, sötét szemöldökét.

– Nem vagyok. Ne hagyja magát megtéveszteni, nyomozó. Külön-külön őszinte és kedves emberek is tudnak lenni… de zárja össze őket, és ezek a nők azonnal mérgezővé válnak.

2

HÁROM HÉTTEL A GYILKOSSÁG ELŐTT

Olivia ledobta feszes, csontos kis fenekét a székembe, túlméretezett Hermès táskáját pedig a földre hajította. Hosszú, buja mahagónitincsei az arcomba csaptak, ahogy mindenre fittyet hányva hátravetette őket a vállán. Hála nekem, a frizurájában tökéletes egyensúlyban voltak a sötétebb és világosabb tónusok. Vörös overallt viselt, ami nem sok mindent hagyott a képzeletre. Olivián mindig volt valami piros, legyen szó akár a teljes öltözékéről, egy merész rúzsról vagy egy feltűnő kiegészítőről. A vörösben rejlett az ereje, ez volt az ő védangyala. És ha az élete múlt volna rajta, akkor sem hordott volna mást, mint egy pár vörös talpú Louboutin tűsarkút.

Miközben felsimítottam rá a frissen mosott fodrászköpenyt, Olivia csodálattal vegyes ámulattal vizslatta magát a tükörben. Ide-oda forgatta a fejét, tökéletesre formázott orrát, túltöltött, dús ajkát és kiugró arccsontját mustrálva. Ha egy barna hajú Barbie babát életnagyságúra fújnának fel, pontosan úgy festene, mint Olivia. Láthatóan elégedett volt a megjelenésével, mert apró mosolyt villantott a tükörképére, feltárva ezzel vakítóan fényes fogait, amelyek akár egy százwattos villanykörtével is felvették volna a versenyt. Hosszú évek óta én voltam a fodrásza, sminkese, manikűröse, gyantázója, barnítója, szempillása és még annyi minden más egy személyben, és azt vettem észre, hogy az idő múlásával az ajka egyre dúsabb, az arccsontja egyre keskenyebb, a bőre pedig egyre simább lett. Arcának elemei folyamatosan változtatták a helyzetüket, akárcsak a bolygó felszínét takaró tektonikai lemezek.

– Mit csinálunk ma? – kérdeztem, miközben óvatosan végighúztam a fésűt az egyik puha hajtincsén, és a tükörben figyeltem őt. Pontosan tudtam, hogy mit akar, de az ügyfelek kiszolgálásának alapszabálya kimondja: mindig hagyni kell a vendégeket, hogy ők mondják meg, mit szeretnének. Így hát a válaszára vártam. Felemelt ujjal türelemre intett, és vadul pötyögni kezdett a telefonjába.

Olivia meg én egymás tökéletes ellentétei voltunk minden szempontból. Míg az ő haja hosszú és sötét volt, addig az enyém eperszőke, hullámos, és éppen a vállamig ért. Szigorú és éles arcvonásaival szemben az enyémek lágyak és kerekdedek voltak. A szeme meleg tejcsokoládészínben pompázott az én hűvös kékemmel szemben. Arcán nem éktelenkedett egyetlen apró szépséghiba sem, az enyémet azonban szeplők pöttyözték. Az ölébe ejtette a telefonját, futó pillantást vetett rám, majd visszatért a tekintete arra a dologra, ami a legfontosabb volt Olivia életében: Oliviára.

– Tőfestés és igazítás, és gyantára is szükségem lesz. Dean ma este jön haza. – A szemében szikra csillant, és volt valami bolondos lelkesedés a hangjában, mintha egy iskolás lány az első szerelméről áradozott volna. Dean és Olivia Petrov több mint egy évtizede voltak házasok, és meglepett, hogy a mai napig lángolt közöttük a szenvedély. Na persze, a mérgező kapcsolatok jellemzően hullámhegyek és hullámvölgyek váltakozására épültek.

– Nos hát, akkor mindent meg kell tennünk, hogy a lehető legtökéletesebb legyél a számára.

– Már most is tökéletes vagyok a számára – fintorgott Olivia.

Udvarias mosolyt varázsoltam az arcomra, és bólintottam. Az évek alatt megtanultam, hogy ez a legjobb módja a problémás ügyfelek kezelésének, és Olivia büszkélkedhetett a legproblémásabb vendég címével.

– Persze, te még a tökéletesnél is eszményibbé teszel – tette hozzá.

Oliviának igazi tehetsége volt ahhoz, hogy mások méltatásával valójában önmagát magasztalja. Ugyanígy bánt a kedves szavakkal és burkolt sértésekkel is. Miatta alkottam meg a „bértés”, vagyis a burkolt sértés kifejezést. Mintha kitalált volna egy saját, kegyetlen nyelvet. Az ember észre sem vette, hogy éppen sértegeti, mert szépen becsomagolta, mint egy ajándékot a tetején csinos kis masnival.

A munkám legszuperebb része az volt, hogy segíthettem nőknek, hogy jobban érezzék magukat a bőrükben. Imádtam, ahogy felragyogott az arcuk, miután végeztem. „Ragyogó szépség”. Magamban csak így emlegettem ezt az állapotot, innen eredt a szalonom neve is: Glow Beauty Bar. Olivia az a ritka ügyfél volt, akiről mindig sugárzott ez a fajta ragyogás, ezért nem okozott akkora élményt megszépíteni őt, de busás borravalót adott, és a szépészeti kezelései magukban állták a szalon feletti lakásom jelzáloghitelét.

– Mit terveztek ma estére Deannel? – tudakoltam.

Olivia felnézett a mobiljából.

– Egy kis ezt, egy kis azt – kacsintott.

Mindig olyan sejtelmesnek képzelte magát, de az sms-eiből pontosan kiderült, hogy mire készül. Bólintottam, és visszatértem a hajfesték kikeveréséhez.

– Imádom a szeplőidet, Jenny. De nem gondoltál még arra, hogy teljes fedésű alapozót használj? – Olivia az arcomat fürkészte.

Bértés.

– Régebben igen, de mostanában újra divatba jöttek a szeplők – feleltem mosolyogva. – Egyesek még rajzolnak is maguknak.

Megvonta a vállát, és visszafordult a telefonja felé, hogy tovább pörgesse alaposan megszerkesztett Instagram-fotóit.

– Ha te mondod.

Noha büszke voltam arra, ahol most tartott az üzletem, olykor felmerült bennem a gondolat, hogy a régi időkben könnyebb dolgom volt. Sosem kellett ilyen elbizakodott cicababákkal foglalkoznom. Öt évvel ezelőtt nyitottam meg a Glow Beauty Bart. Mindig is az volt az álmom, hogy egy teljes körű szolgáltatást kínáló luxusszépségszalon tulajdonosa legyek, ám a dolgok nem alakultak olyan ragyogóan, mint elképzeltem. Falakról lepattogzó festékkel, használt bútorok zavaros egyvelegével és őskori felszerelési tárgyakkal kezdtem, és a vendégköröm kizárólag az utcáról betévedt idős hölgyekből állt. Sokáig kínlódtam, amíg egy szép napon, úgy három évvel ezelőtt, Olivia lépett be az üzletem ajtaján egy frizuravészhelyzettel. Állítólag a szokásos fodrásza fogta magát, és New York városába költözött, ezért kipróbált egy másik szalont, ahol teljességgel elbaltázták a festését. Én voltam a megmentője. Ezután híremet vitte a gazdag barátnői körében is, és az üzletem egy alig-alig boldoguló, olcsó helyből Buckhead krémjének mindenre kiterjedő szolgáltatást nyújtó szépségszalonjává változott. Kibővítettem két fekvő szoláriummal, egy barnító testfújó géppel, egy manikűr-pedikűr részleggel, egy gyantázóhelyiséggel, egy sminkespulttal, egy ülősarokkal és egy bor- és pezsgőbárral. Lényegében bármire vágytak, én megadtam nekik. Mostanra eljutottam oda, hogy várólistát vezetek, és legfeljebb huszonöt állandó ügyfelet fogadok. Az állandó alatt azt értem, hogy a vendégeim vállalják, hogy havonta legalább nyolc szolgáltatásomat igénybe veszik. Amennyiben ezt nem teljesítik, úgy megszüntetem velük a kapcsolatot, vagy legalábbis visszakerülnek a várólistára. Az egész nagyon exkluzív és nagyon drága.

– Tervezed végre az arcpakolások bevezetését is? – húzgálta a bőrét Olivia. Az meg sem moccant. Az arca sem mozdult, hála a rendszeres botoxkezeléseknek.

– Még nem gondoltam rá – feleltem.

– Pontosan ezért van szükséged rám. Valakire, aki a teljes képet látja. Fel kellene venned egy kozmetikust. Néhány vendégednek hamarosan nagy szüksége lesz öregedésgátló kezelésekre, például Shannonnak. – Olivia igyekezett felvonni a szemöldökét, ám ehelyett félig hunyorított.

Apró mosolyt küldtem felé, és a figyelmemet ismét a hajára irányítottam. Olivia abban a hitben élt, hogy ő volt a Glow kizárólagos tulajdonosa. Sajnos valóban az üzletem angyalbefektetője volt, de reméltem, hogy az elkövetkező három évben sikerül kivásárolnom a részesedését. Túlságosan követelőzővé vált. Igazán hálás voltam, amiért megmentette a szalonomat, de bizonyos értelemben arra használta fel, hogy feljebb tornázza magát a társadalmi ranglétrán. Ez a hely lett a vendégeim személyes törzshelye, a második otthonuk a palotáikon kívül. Olivia és a barátnői úgy kezelték a szalont, mintha a saját nappalijuk lenne, könyvklubokat, boresteket, pletykázós találkákat és bizottsági üléseket tartottak itt.

Rezegni kezdett a mobilja, mire azonnal kézbe kapta, és lelkesen gépelni kezdett. Itt-ott beleolvastam az üzeneteibe, miközben felvittem a festéket a hajtövére. Amikor a vendégeim nem beszélgettek velem, nagy valószínűséggel telefonon csevegtek, vagy üzeneteket pötyögtek. Állandóan attól rettegtek, hogy lemaradnak a következő szaftos pletykáról. Nehéz volt nem odafigyelni, nem összerakni a kirakós darabjait, nem kitalálni, mi folyik ezeknek a nőknek az életében.

– És merre járt Dean? – érdeklődtem.

A munkám második legjobb része a vendégeimmel való beszélgetés volt. Mindent elmondtak nekem; néha nem szándékosan, de megtették. Az álmaikat, a vágyaikat, a kudarcaikat, a félelmeiket, a gondjaikat, a bizonytalanságukat… mindent. Nagyon élveztem, hogy megismerhetem őket. Szerettem úgy érezni, mintha az életük része lennék, még ha nem voltam is az. Ettől a munka kevésbé tűnt kötelességnek: sokkal inkább olyan volt, mintha egész nap csak együtt lógnék velük. Jó kérdező és jó hallgatóság voltam. Gyűlöltem, ha rám irányult a figyelem, így hát éppen összeillettünk, mert az ügyfeleim imádtak beszélni, különösen magukról.

– Ó… ööö… igazából, nem is tudom – hebegte. – Olyan néha, mint egy kóbor kutya. Képtelenség követni, hogy épp merre csavarog – tette hozzá egy kacaj kíséretében.

Olivia és Dean Buckhead legbefolyásosabb és legprominensebb emberei közé tartoztak, így számukra minden a látszat fenntartásáról szólt. Hiába ismertem már három éve, fogalmam sem volt arról, hogy Dean mivel foglalkozik, és szerintem Oliviának sem. Amíg minden hónapban megkapta a költőpénzét, addig valószínűleg nem is érdekelte. Az a hír járta, hogy valamilyen kétes csempészüzletbe keveredett, de ha nekiszegeznéd a kérdést, csak annyit felelne, hogy az egy ellátási lánc.

– Ha már a kóbor kutyákról beszélünk, neked van ilyesvalaki az életedben? – mosolygott.

Tovább festettem a haját a sűrű ammóniaszagú festékkel. Ezt az illatot a legtöbb ember ki nem állhatta, de én szerettem. Megnyugtatott.

– Nem, semmi ilyesmi. A szalon az életem. – Körbejárattam a tekintetem, hogy mindent magamba szívjak.

Öt évvel a megalapítása után a Glow letisztult, modern térré vált keményfa padlóval, nem mindennapi megvilágítással és a legújabb és legdrágább berendezéssel. A recepciót a plafontól a padlóig érő fekete bársonyfüggönyök választották el a szalon többi részétől. Senki nem jut át azokon a függönyökön, hacsak nem vendég vagy alkalmazott. Akik nem az ügyfeleim, úgy beszélnek erről a helyről, mintha a Buckingham-palota trónterme lenne.

– Ó, édesem. Nem lehet egyetlen épület az egész életed – mondta kuncogva. – És ez az én számból még többet jelent. A lelkemet is eladnám egy krokodilbőr Birkinért. Hiszen valószínűleg azt sem tudod, miről beszélek, és talán jobb is így. Neked egyszerűbb dolgokon jár az eszed.

Bértés.

Összeszorított ajakkal elmosolyodtam, és nekiláttam a hajvégei lenyisszantásának. Éppen múlt héten igazítottam meg a frizuráját, ezúttal tehát teljesen felesleges volt, de ő volt a vendég a fekete AmEx hitelkártyával. Ismét vibrálni kezdett a mobilja, és lepillantva megláttam az üzenet feladóját, egy bizonyos Bryce Kapuzárási Pánikja elnevezésűt.

– Bocsi, Jenny. Teljesen kiment a fejemből, hogy ma a hölgyekkel kell ebédelnem. Mennyi ideig tart még ez? – Idegesen dobolt a lábával.

– Harminc perc a frizura, és a gyantázás újabb harminc percet vesz igénybe.

– Nos, a gyantázást ez esetben el kell halasztanunk. Jópofiznom kell az új feleséggel. – A hangjából csöpögött a szarkazmus.

– Új feleség?

– Crystal Madison, Bryce új párja. És ha a véleményemre vagy kíváncsi, hatalmas előrelépés Shannonhoz képest. – Elvigyorodott.

– Igaz, hallottam róla, hogy Bryce elhagyta Shannont egy fiatalabb nő kedvéért. Nemrég házasodtak össze, ugye?

Bryce kongresszusi képviselő volt, és egy kereskedelmi bizottság tagja. Két hónappal az újraválasztási kampánya vége előtt felröppentek a pletykák a hűtlenségéről. Alig tudta megnyerni a választást. Rögtön a szavazás lezárulta után pedig faképnél hagyta Shannont, és feleségül vette Crystalt, és az egészet úgy adta elő a sajtóban, mintha csapdába esett volna egy szerelem nélküli házasságban, és végre rátalált az igaz szerelem. Feltételeztem, hogy mindezt persze szépen előre eltervezte, kellő időt hagyva magának a következő választások előtt az imázsa helyreállítására.

– Találkoztál már Crystallel – vetett rám gyors pillantást a tükörben.

– Nem, még nem volt szerencsém – ráztam meg a fejem.

– Valószínűleg nem is fogsz, annyira vidéki – vetette oda kissé orrhangon. Olivia mindig is igyekezett elrejteni vaskos georgiai akcentusának elnyújtott magánhangzóit az Upper West Side-i kozmopolita és a középnyugati hírolvasó furcsa keverékének felső rétege mögé, ám néhanapján, legnagyobb rémületére, előtört belőle a falusi lány.

– Nem jön be neki Buckhead csillogása és pompája? – Kifésültem Olivia hajvégeit, és ellenőriztem az időt.

Buckhead Atlanta egyik tehetős felsővárosi körzete volt. Nem hangzott túl csábítónak egy olyan durva névvel, mint a Buckhead, de csak hogy érzékeltessem: egy átlagos ház legalább 800 000 dollárt kóstált itt. A „Keleti Beverly Hillsként” is emlegették.

– Kicsit sem. Ne érts félre! Gyönyörű lány, Jessica Simpson kiköpött mása. De nem hiszem, hogy a törzsvendéged lesz. Túlságosan természetes és hamvas bőrű az én ízlésemnek, ráadásul egészen fiatal, legfeljebb huszonöt lehet. – Olivia a szemét forgatta. Nem szerette a fiatalokat, mert ő már nem volt az. Soha nem fog a méltósággal megöregedő nők táborába tartozni. Foggal-körömmel fog harcolni a korosodás ellen.

– Sokkal fiatalabb Bryce-nál – jegyeztem meg.

– Ó, igen. Shannon valószínűleg ettől gurult be leginkább. Tudod, hogy a férje egy újabb modellre cserélte. De hát, Bryce egész élete az adásvételről szól – célozgatott Olivia vihorászva.

– Lefogadom, hogy nem lehetett könnyű neki. Hogy bírja? – Az egyik hajmosó felé vezettem Oliviát. Helyet foglalt, és hátrahajtotta a fejét, miközben gyengéden kiöblítettem a haját.

– Nem tudom, de nem is érdekel – vetette oda hanyagul.

– Hát, ti ketten barátok vagytok – mondtam kicsit hangosabban, egyrészt hogy túlkiabáljam a víz zubogását, másrészt mert egészen megdöbbentett, hogy Olivia nem érdeklődött Shannon hogyléte felől mindazok után, amin keresztülment.

– Helyesbítés: csak voltunk barátok. El kell határolódnom attól. Shannon egy süllyedő hajó ebben a városban. Persze, jár neki a tartásdíj, de minden hatalom Bryce kezében van.

Kikerekedett a szemem, ahogy felfogtam a mondanivalóját. Olivia és Shannon közel állt egymáshoz, és azt hallani, hogy ez pusztán azért változott meg, mert Shannont elhagyta a férje, egészen sokként ért. Abban a pillanatban tudtam, hogy valami nincs rendjén. Felborult a társaság egyensúlya. Mint amikor szélcsend lesz, és kitisztul az ég közvetlenül a vihar kitörése előtt.

Ebben a hónapban még nem találkoztam Shannonnal, így hát közel járt ahhoz, hogy menesszem a törzsvendégeim táborából. Hét napja volt rá, hogy nyolc kezelést igénybe vegyen, és szándékomban állt némi engedményt adni neki, ám Olivia nyilvánvalóan azt akarta, hogy kirúgjam. El is határoztam, hogy felhívom Shannont aznap délután, és emlékeztetem őt.

– Szomorúan hallom. Igazán sajnálom őt – feleltem.

– Ne tedd! Shannon amúgy sem volt soha túl kedves ember. Velem is borzasztóan viselkedett, és lényegében kényszerítenem kellett, hogy a vendéged legyen. Azt gondolta, hogy ez a hely méltóságán aluli… – Olivia felhúzta az orrát.

Arcom enyhe grimaszba rándult, miközben szárazra töröltem Olivia haját egy törülközővel.

– Ó. Ne is törődj vele! Shannon mindig is undok ribanc volt. – Olivia elutasítón legyintett a kezével.

– Nem haragszom. Sok mindenen ment keresztül. – Visszakísértem Oliviát a fodrászszékbe.

– Nos, ő már a múlté, és nem tenne jót az üzletnek, ha itt lófrálna. Arra emlékeztet, hogy fentről milyen hosszú az út lefelé. Tényleg szomorú. – Olivia előrántotta a telefonját, és pörgetni kezdte többezernyi szelfijét, amíg beszárítottam a haját.

Minden ügyfelemhez hűséges voltam, még a legrosszabbakhoz is. Mindig készséggel végighallgattam a nők közötti drámákat. Tisztában voltam vele, hogy az embereknek szükségük van rá, hogy kipanaszkodják magukat, és nem mindenki jön ki a másikkal, de sosem akartam két tűz közé kerülni. Meghallgattam őket, de nem voltam hajlandó részt venni a vitában. A dráma azonban már csak ilyen: olykor nincs szükség részvételre sem.

Olivia bepötyögött egy üzenetet a Buckhead Női Alapítvány elnevezésű csoportnak. Leolvastam a szavakat, miközben csontos ujjai a billentyűkön suhantak. Úgy tűnt, a dolgok hamarosan rosszra fordulnak.

A bejárati ajtó feletti csengő épp akkor szólalt meg, amikor befejeztem Olivia tincseinek felborzolását az ujjammal. Frizurája olyan dús és fénylő volt, mintha most sétált volna ki egy samponreklámból.

– Menj csak hátra! – hallottam a szalon recepciósának, Marynek a hangját az üzlet elejéből.

Olivia felállt, és ajkát csücsörítve még egyszer megcsodálta magát a tükörben, meggyőződve róla, hogy minden egyes hajszál a helyén van.

Karen Richardson lépett elő a függöny mögül. Vállig érő vörös bubifrizurája olyan volt, mint a tábortűz legmélyén izzó parázs. Hűséges vendégem volt, egy luxusingatlanokkal foglalkozó ügyvéd, és Olivia közeli barátnője. Már amennyire közel kerülhet bárki is a másikhoz Buckheadben. Vékony volt és légies, egyetlen gramm zsír sem éktelenkedett a testén. Befelé ívelő orcájával, lapos, széles állkapcsával és hatalmas, hófehér fogakat megvillantó mosolyával jobban hasonlított egy modellre, mint egy édesanyára vagy ingatlanügynökre.

Karen Oliviára irányította a figyelmét.

– Összehívtál egy sürgősségi bizottsági ülést?

Olivia a haját színpadiasan hátravetve megpördült, és Karenre nézett.

– Igen. De ne aggódj, nem tart sokáig.

– Miért a kávézóban lesz, és nem itt?

– Úgy gondoltam, így egyszerűbb lesz, ha utána úgyis együtt kell ebédelnünk Bryce kapuzárási pánikjával. – Olivia finoman elmosolyodott.

Karen felsóhajtott, és egy pillanatig tétovázott, mintha olvasni próbálna Olivia gondolataiban.

– Mi lesz a megbeszélés tárgya? – tudakolta csípőre tett kézzel.

– Majd megtudod, ha eljössz.

Olivia ekkor felém fordult.

– Nagyon köszönöm, Jenny. Te vagy a legjobb! – Két légies puszit nyomott az arcom két oldalára, felkapta a táskáját a padlóról, átnyújtott nekem egy százdolláros bankót borravaló gyanánt, és ragyogva – elvégre ez a specialitásom – kisétált.

– Néha már túl sok – rázta a fejét Karen, miközben a szalonból kivonuló Oliviát figyelte.

– De azért nem mindig – mosolyogtam rá. A béke fenntartása is a munkám részét képezte, és a jövőben láthatóan sokkal nagyobb felelősség hárul majd rám.

– Kezdhetjük? – intettem a szalon hátsó része felé, és a barnítószoba felé vettük az irányt.

Karen gyorsan ledobta magáról az összes ruháját. Szemernyi gátlás sem volt benne, hiszen legalább százszor befújtam már őt barnítóval, és mostanra rutinná vált az egész. Jobban ismertem a testét, mint a sajátomat. Minden egyes szeplőt. Minden heget.

– Nagy napod lesz ma. Sürgősségi bizottsági ülés és ebéd a hölgyekkel.

– Istenem. Ne is emlékeztess! – Karen bosszúsan fújtatott egyet.

Elvigyorodtam.

Karen is megeresztett egy mosolyt, miközben tovább spricceltem a halvány bronzárnyalatot tejfehér bőrére.

– Fogalmam sincs, hogy miben sántikál Olivia, de lefogadom, hogy semmi jóban. És hallottál már Crystalről, ugye?

Bólintottam.

– Személyesen még nem találkoztam vele. De úgy érzem, mintha elárulnám Shannont azzal, hogy kedvesen fogadom őt.

– Beszéltél már erről Shannonnal?

– Igen, de Crystalről még nem. Shannon teljesen összeomlott, pedig meg sem említettem, hogy vele és Oliviával ebédelek. – Karen azonnal az oldalára fordult, ahogy befejeztem a mellkasa befújását.

– Talán beszélned kellene vele erről. Mármint Shannonnal.

– Talán igen, de ha problémája van vele, akkor sem tehetek semmit. – Karen ismét fordult egyet, és bespricceltem a hátát. – Van egy vállalkozásom, amit fent kell tartanom, és én profi vagyok. Ugye, érted?

Bólintottam, mert mindenki másnál jobban értettem. Karen nem olyan volt, mint a többi feleség. Volt egy kisfia, és anyagilag nem függött a férjétől. Bár a férje plasztikai sebészként szép kis summát vitt haza. Karen azonban a semmiből épített fel egy ingatlanbirodalmat, és annyira befutott, hogy egy egész csapat dolgozott a keze alá. Így neki már csak annyi dolga maradt, hogy besasszézott, és megkötötte az üzletet.

– Meg aztán nyilvánvalóan Crystalt is be kell fogadnunk a körünkbe most, hogy Bryce felesége lett. Ebben a városban pedig minden arról szól, hogy kit ismersz, mit viselsz, hogy nézel ki, és mennyi pénzed és hatalmad van. – Karen felsóhajtott.

– Nem kell emlékeztetned – nevettem.

– Ó, ne viccelj! – Megpaskolta a vállamat. – Te vagy a város üdvöskéje.

– Csak senki sem tud róla – villantottam rá egy féloldalas mosolyt, és átnyújtottam neki egy törülközőt.

– Ó, drágám, majd megtudják.

3

– Nagyszerű. Mindenki itt van. – Körbepillantottam a nőkön, akik egy elragadó kávézó különtermét betöltő asztal körül ültek. Széles mosoly ült az arcomon. Nem tudtam megállni. Hosszú éveket vártam erre az alkalomra. Mi voltunk a Buckhead Női Alapítvány kuratóriuma. Mi voltunk az elit, mert mi rendeztük a legmenőbb eseményeket – ki tudja, éppen miféle jótékonysági célra. Mindenki olyan akart lenni, mint mi.

Karen a homlokát ráncolta.

– Shannon nincs itt.

– Ez igaz. Mert a mai ülés róla szól – emeltem fel az államat.

Sophie, a titkár a balomon ült, és minden szavamat szorgalmasan lejegyezte, mintha legalábbis én lennék maga Shakespeare. Örültem, hogy beállt mögöttem a sorba, de sosem engedtem volna a legbelső körömbe. Persze, Sophie-t felvetette a pénz, ám ettől eltekintve az egyetlen dolog, amiben hasznát vehettem, a jegyzetelés volt. Ráadásul unalmas volt, mint egy doboz sótlan keksz. És a külseje is éppolyan volt, mint a személyisége… szürke.

Tina, a kincstárnok átpörgette a könyvelését. Minden egyes lapozással felém legyintett egy szippantást abból a pézsmaillatú, gusztustalan parfümből, amit állandóan viselt. Hiába volt kőgazdag, mégis a szegénység szaga áradt belőle. Ha nem lett volna olyan fájdalmas ránézni, Tina meg én közel kerülhettünk volna egymáshoz. Ám már akkoriban a plasztikai beavatkozások felé fordult, amikor még nem tökéletesítették a technikáját, ráadásul egy olyan sebésznél, aki nem volt valami tehetséges. Ennek eredményeként úgy nézett ki, mint akinek a bőre menten le fog csúszni az arcáról, egyenesen az ölébe. Kiégett tőle a szemem.

– Tina, egészen ragyogó az arcod – bókoltam neki. – Ma alig észrevehető, hogy mennyire elveszítette a bőröd a ruganyosságát.

– Olivia, túl kedves vagy – felelte mosolyogva.

– És Sophie, a ruhád annyira te vagy. Én ezt sosem lennék képes viselni.

Sophie lenézett a sima fehér pólójára.

– Biztos vagyok benne, hogy képes lennél rá, Olivia. Rajtad minden olyan jól áll.

– Igazad van. Akkor hát, kezdhetjük?

Tina és Sophie bólintott. Karen hátradőlt a székében, és félrebiccentette a fejét. Nem volt szükségem a támogatására ebben a döntésben. Mindössze két szavazatot kellett megszereznem, és azok a zsebemben voltak.

– A Buckhead Női Alapítvány sürgősségi bizottsági ülését megnyitom – szónokolta Sophie.

– Remek. Tehát, azért hívtalak ma ide titeket, mert aggódom. Mindannyian tudjuk, hogy Shannon milyen nehéz időszakon megy most keresztül. Megszakad érte a szívem. – A mellemre helyeztem a tenyeremet, és igyekeztem együttérző arcot vágni. Ezt az arckifejezést gyűlöltem a legjobban.

Tina és Sophie ismét bólintott. Karen előredőlt a székében.

– Indítványozom, hogy Shannon mondjon le az elnöki pozíciójáról. Ki támogatja?

Sophie és Tina azonnal a magasba lendítette a kezét.

– Várjunk csak! Ez így nem helyes – dörrent rám Karen már-már kiabálva. Annyira nem hölgyhöz méltó.

Sophie és Tina azonnal leejtette a karját. Gyávák.

– Nem, Karen. Az a nem helyes, hogy a rendezvényeink és jótékonysági kezdeményezéseink éppúgy szenvednek, mint Shannon. – Igyekeztem nyugodt hangot megütni.

– Hogy érted azt, hogy szenvednek? – Karen szeme elkerekedett.

– Sophie, kérlek olvasd fel a legutóbbi két ülésünk hiányzóit! – utasítottam.

Sophie bólintott, és belelapozott a jegyzeteibe.

– Shannon.

– Erről ennyit – böktem oda feszes mosollyal.

– Hiszen a közelgő gálát is remekül szervezi. Minden információt továbbítottam nektek, amit azokon a beszélgetéseken mondani szeretett volna – érvelt Karen.

– Egy vezető feladata az irányítás, Karen. Nem az, hogy a PR-főnökön keresztül üzengessen. – A fejemet ráztam.

– Oliviának igaza van – vágott közbe Tina. – Nem tudom naprakészen vezetni a pénzügyeinket, mert nem juttatta el hozzám az adatokat.

– És nem igazságos, hogy nekem állandóan be kell jelölnöm a távollétét. Így is épp eléggé begörcsöl a kezem a sok jegyzeteléstől – tette hozzá Sophie.

Kis híján forgatni kezdtem a szememet. Az érvelése éppolyan gyenge és semmitmondó volt, mint ő maga. Pedig begyakoroltuk.

– Nem akarok én lenni az ünneprontó. – De igen, akarok. – De az alapszabályunk szerint ha egy elnökségi tag kettő vagy annál több ülést elmulaszt megfelelő indok nélkül, azzal okot szolgáltat rá, hogy eltávolítsák a pozíciójából – magyaráztam. Sophie-nak ezt kellett volna mondania.

– Igen, így van. – Sophie fellapozta a mappáját, és egy papírt tolt Karen elé.

Karen gyorsan átfutotta, majd felnézett rám.

– A válás nem elegendő indok?

– Nem. Nem szerepel az alapszabályzatunkban – replikáztam.

– Azért nem vettük bele, mert olyan gyakori mostanában – tette hozzá Tina. – Néhány törzstagunk már a hármas számú válásánál tart, de a tagok nagyobb mozgásteret kapnak, mint az elnökség.

Karen felnyögött.

– Nem tehetnénk kivételt?

A két talpnyalóm meg én egyszerre ráztuk meg a fejünket.

– Ingoványos talajra lépnénk, Karen. Tehát, indítványozhatom Shannon felmentését az elnöki pozíciójából?

Tina, Sophie és én felemeltük a kezünket.

– Ki ellenzi? – Ekkor Karen emelte fel a kezét.

– Rendben, akkor ez eldőlt. Shannon Madison többé már nem a Buckhead Női Alapítvány elnöke. Ne aggódj, Karen! Továbbra is tag marad, és bármikor újra indulhat a következő választások egyikén – magyaráztam nyájasan.

Sophie gyorsan papírra is vetette az egészet a megbeszélés jegyzetei közé.

– Szeretnék benyújtani egy indítványt – szólalt meg Tina.

Jó kislány.

– Javaslom, hogy tegyük meg Olivia Petrovot az alapítvány elnökének. Ki támogatja?

Olyan lendülettel rántottam a magasba a kezemet, hogy kis híján kificamodott a vállam. Tina és Sophie azonnal követte a példámat. Karen mélyet sóhajtott.

– Ki ellenzi? – kérdezte Tina.

Karen még csak fel sem emelte a kezét. Vereséget szenvedett.

– Ez baromság – nyögte Karen.

– Nem, ez üzlet, ami tulajdonképpen egy és ugyanaz – feleltem egy könnyed kacaj kíséretében. – Mit szólsz ehhez? Már csak egy hét van hátra a gáláig, és Shannon nagyon keményen dolgozott rajta. Legyen ez az utolsó rendezvénye elnökként. Az azt követő első ülésen jelentjük be a hírt a többi tagnak. Ez hogy hangzik? – biccentettem oldalra a fejem, és még szélesebben mosolyogtam rá, ügyelve arra, hogy ne legyen se túlzó, se túl csekély.

Karen beharapta az ajkát, és egy pillanatra elgondolkodott. Gáláns ajánlat volt. Valójában igazán nagylelkű volt a részemről. Nem akartam elsietni. Itt-ott csepegtetnem kellett némi kedvességet.

– Rendben. A gála igazán sokat jelent neki, tehát ez így tisztességes – szólt végül telt ajkát csücsörítve.

– Örülök, hogy te is így látod. Van egy betöltendő alelnöki posztunk is, ezért a következő ülésen fogadjuk a jelöléseket, és az azt követőn szavazunk. Ez mindenkinek megfelel? – kérdeztem.

Mindenki bólintott.

– Itt is van – érkezett meg ekkor a pincér. – Négy uborkás-mentás méregtelenítő frissítő. – Azzal letett egyet mindannyiunk elé.

Koccintásra emeltem a poharamat, természetesen saját magam ünneplésére.

– Úgy gondoltam, hogy nem ártana kissé megtisztítani magunkat – mondtam nevetve.

Tina és Sophie is kuncogott, ahogy kellett.

– Igyunk a választásunkra, és egy új kezdetre egy új vezetővel! – Összekoccintottuk a poharunkat Tinával és Sophie-val. Karen ezzel szemben az ajkához emelte a sajátját, és felhajtotta a teljes tartalmát. Láthatóan nem tette boldoggá az imént meghozott döntés. Majd túlteszi magát rajta. Végül is, ő nem olyan volt, mint én. Ő a felejtsük el, és lépjünk tovább típusba tartozott. Ezzel szemben én mindig is úgy gondoltam, hogy létezik harmadik lehetőség is. Felejtsük el, lépjünk tovább, vagy soha a büdös életbe ne törődjünk bele.

4

Dohogva hagytam ott a kávézó különtermét. Shannon őrjöngeni fog, talán még rám is dühös lesz. Nem sokat tehettem azonban Olivia mesterkedése ellen, miközben Tinának és Sophie-nak nemhogy gerince, de elég magához való esze sem volt ahhoz, hogy szembeszálljon vele. Mindvégig ebben sántikálhatott? A szó szoros értelmében természetesen Oliviának volt igaza. A szabály az szabály, és Shannon tényleg kihagyta a két legutóbbi ülést. De akkor sem volt ínyemre a dolog.

Átvágtam a kávézón, és megpillantottam az egyik asztalnál ücsörgő Crystalt, ahogy rám és Oliviára várt. Láttam már róla fotókat a közösségimédia-oldalakon, amikor Shannonnal egy kis nyomozást folytattunk utána néhány üveg bor társaságában, ám élőben még szebb volt. Keresztbe tett lábbal, virágos nyári ruhácskában üldögélt egy drága üvegpoharakkal, frissen metszett tulipánokkal és hófehér vászonterítővel borított kerek asztalnál. Hosszú, szőke haját természetes hullámok dúsították, és napbarnított bőre egészen más volt, mint az én mesterséges barnaságom. Másféle ragyogás jellemezte. Erőlködés nélkül volt ilyen üde arcú és gyönyörű. Kezdtem érteni, hogy Bryce mit látott benne.

Odaléptem az asztalhoz, de láthatóan bizonytalan volt a kilétemet illetően. Nyilvánvalóan nem végezte el a házi feladatát.

– Crystal?

– Igen, én vagyok. – Elmosolyodott. A hangjából csak úgy áradt Texas.

Kinyújtottam a kezem.

– Karen Richardson vagyok. Örülök, hogy megismerhetlek.

Felállt az asztaltól, és kézfogás helyett megölelt. Azt vártam, hogy szórakozott és szeleburdi lesz, de volt benne valami nyugodt elegancia. Kellemes társaságnak tűnt. Shannon kedvéért gyűlölni akartam őt, de képtelen voltam rá. Legalábbis most még nem.

Helyet foglaltam az asztalnál, leejtettem a táskámat a mellettem álló székre, és rendeltem egy chardonnay-t a pincértől. Rendes körülmények között nem ittam hétköznap ebédidőben, de most szükségem volt valami erősebbre a zellerlénél.

– Na és hogy tetszik eddig Buckhead? – kérdeztem, pontosan tudva, hogy csupán néhány hónapja élt a környéken, és csak most kezdett el igazán közösségbe járni. Teljesen elzárkózott a külvilágtól, amíg berendezkedett itt. Nem hibáztattam érte. A legtöbb nő azonnal eldöntötte, hogy nem kedveli őt, hiszen elorozta Shannon férjét.

– Eddig minden rendben, csak próbálom felfedezni és megismerni a várost. – A szalvétájával babrált, összecsavarta, majd lesimította.

– Ó, drágám, több mint egy évtizede élek itt, és még most sem érzem úgy, mintha érteném ezt a várost – feleltem kacagva.

Ő is felnevetett.

– Van valami tanácsod?

– Csak legyél türelemmel! Az emberek előbb-utóbb megkedvelnek majd. – Belekortyoltam a boromba. Láttam, hogy kissé ellazult. Érezhetően ideges volt, mint akinek semmi kedve ehhez az egészhez. Valószínűleg Bryce erőltette, hogy barátkozzon össze velünk. Mindent megtett, hogy kiköszörülje a hírnevén esett csorbát Shannon faképnél hagyása után.

– Szóval, te mivel foglalkozol? – kérdezte Crystal.

– Iszom. – Azzal tovább szürcsöltem a boromat.

Egy pillanatra elkerekedett a szeme.

– Csak viccelek.

Meghúzta a korsóját. Sör volt benne. Fel sem tűnt, hogy sört iszik. Akkor döbbentem rá, hogy kedvelem őt. Az itteni hölgyek leturmixolt zöldségeket, pezsgőt, bort vagy vodkát ittak. Sört sohasem.

– Komolyra fordítva a szót. – Letettem az italomat. – A saját luxusingatlancégemet vezetem, és van egy ötéves fiam, Riley. – Felkaptam a telefonomat, és mutattam neki néhány képet az én kis vadócomról, egy nyurga kisfiúról, aki a tökéletes keverékünk volt Markkal. Az én szememet és orromat, de Mark haját és magasságát örökölte.

– Kis drága – áradozott Crystal.

– Az, ő a mindenem. – Visszacsúsztattam a mobilt a táskámba. – Neked vannak gyerekeid? – Tudtam, hogy nincsenek, de ki akartam deríteni, hogy szeretne-e. Hogy Bryce-szal szóba került-e közöttük ez a téma. Nem tudom, hogy magam miatt, vagy Shannon kedvéért kíváncsiskodtam.

– Istenkém, dehogy! Persze, egy napon szeretnék majd, többet is, de még jó ideig nem. Nem hinném, hogy készen állnék rá.

– Biztos vagyok benne, hogy Bryce már jó ideje készen áll rá. – Fogalmam sincs, miért mondtam ezt. Egy aprócska döfés volt Shannon nevében. Ez volt az utolsó ilyen eset, hajtogattam magamnak. Crystal kedves volt. Semmi okom nem volt rá, hogy utáljam őt. Kínjában köhintett egyet.

– Tehát a saját ingatlanügynökségedet vezeted. Ez lenyűgöző – hadarta, és a csodálata valóban őszintének tűnt.

– Kösz. A semmiből építettem fel, amikor ideköltöztem. Akartam valamit, ami csak az enyém, és olyan sikeressé vált az évek során, hogy többé már nem veszi el annyi időmet, mint a kezdetekben. Most már inkább csak az arca vagyok a cégnek. Személyes találkozókon veszek részt, és megkötöm az üzletet. – Rámosolyogtam.

– Egyszer majd én is szeretném ezt csinálni… tudod, valami sajátot létrehozni. – Aprót kortyolt a söréből.

Én a boromat szürcsöltem, és ebben a pillanatban kiszúrtam az éttermen keresztülsuhanó Oliviát. Szokás szerint késett, amire persze semmiféle magyarázattal nem szolgálhatott, hiszen idáig is a kávézóban volt. De ez volt Olivia. Ráadásul átöltözött a bizottsági ülés után. Most egy szűk skarlátvörös ruhát viselt, ami az elegáns és a szexi tökéletes keveréke volt. Olivia tökélyre fejlesztette az „elexit”, ahogy ő nevezte.

– Annyira sajnálom, hogy megvárakoztattalak. – Olivia helyet foglalt az asztalnál. – Üdv, Olivia Petrov vagyok.

Ő meg Crystal összeölelkeztek és bemutatkoztak egymásnak. Olivia rendelt egy chardonnay-t és egy salátát. Én is salátát kértem, Crystal pedig hamburgert sült krumplival. Olivia összehúzta a szemét a rendelése hallatán, láthatóan egyszerre elítélve és gyűlölve a fiatal nőt. Crystal huszonöt éves volt. Azt ehetett, amit csak akart. Olivia és én a harmincas éveink közepét tapostuk; a napi kalóriabevitelünket a borra tartogattuk.

Miközben Olivia és én a salátánkat rágcsáltuk és a bort iszogattuk, Crystal nagyokat kortyolt a söréből és méreteseket harapott a burgeréből. Olivia úgy mustrálta őt, mintha egy ketrecbe zárt állatot bámulna az állatkertben. Egy különös, de szánalmas teremtményt.

Crystal böffentett egyet.

– Elnézést.

Megtörölgette a szája szélét, majd folytatta az evést. Legalább megpróbált beilleszkedni, de egy igazi texasi lány nem képes csak úgy maga mögött hagyni a cowboycsizmáját és a lasszóját. Igyekezett Olivia testtartását lemásolva egyenesen ülni, de pár perc elteltével a válla megereszkedett, és módszeresen újra fel kellett vennie az előző pozitúráját. Néma csendben ültünk az előttünk lévő ételre összpontosítva, amit csupán néha tört meg egy-egy futó pillantás és udvarias mosoly. Fogalmam sem volt, hogy mit mondhatnék. Rettentő kínos volt az egész. Máshogy képzelnék egy vidám délutánt. Végül Olivia törte meg a csendet.

– Szóval, te meg Bryce… Hogyan találkoztatok?

Persze hogy Olivia nem állta meg. Azonnal rávetette magát a pletykára. Máskülönben közbeszóltam volna, hogy nem helyénvaló ilyesmiről faggatni, de magam is kíváncsi voltam a válaszára. Hogyan találkozott egy Crystalhöz hasonló lány egy Bryce-féle férfival?

Crystal letette a hamburgerét, és beletörölte a száját a szalvétájába. Megköszörülte a torkát.

– Egy bárban Texasban, ahol dolgoztam. Munkaügyben érkezett a városba, és azonnal megtaláltuk a közös hangot. – Valami megcsillant a szemében, de nem a rosszindulattól, hanem a szerelemtől. Láthatóan odáig volt Bryce-ért.

– Tudtad, hogy házas? – vigyorgott Olivia önelégülten. – Nem ítélkezem – tette hozzá, mintha ettől kevésbé lett volna kényelmetlen a kérdése.

Crystal tekintete hol rám, hol Oliviára villant, miközben az alsó ajkát harapdálta. Felhajtotta a söre maradékát, majd az asztalra csapta a korsót.

– Szeretnék tiszta vizet önteni a pohárba, mert nem akarom, hogy ez a dolog továbbra is szóbeszéd tárgya legyen. Eleinte nem tudtam. Nem vallotta be azonnal, és amikor végül megtette, addigra már beleszerettem. Én nem vagyok olyan nő, bár bizonyos értelemben talán mégis. És tényleg sajnálom Shannont. Sosem akartam, hogy így történjen, de megtörtént. Találkoztam egy férfival, és belehabarodtam. Ezt nem szégyellem, és úgy érzem, hogy nem is kellene. – Mindezt egy szuszra elhadarta, mintha már számtalanszor elgyakorolta volna. Crystal reménykedve nézett mindkettőnkre.

– Nem kell elnézést kérned – szólalt meg Olivia, megadva Crystalnek a támogatást, amire vágyott. Nyilvánvaló volt, hogy Olivia nem gondolta komolyan. – Tudod, amikor megtudod.

Olivia rám kacsintott. Nem igazán értettem, miért kacsingat felém, de azért visszamosolyogtam. Buckheadben minden az udvarias mosolyokról szólt. Mosolyogtál, ha dühös voltál, és akkor is, ha boldog.

– Én is szeretnék tisztázni valamit. Shannon a barátom, de szeretnék veled is jóban lenni. Remélem, hogy megérted, és azt is, hogy Shannon is elfogadja ezt. – Teljességgel bűnösnek éreztem magam, amiért most itt voltam. A hűségem korábban és ezután is Shannonhoz kötött.

– Megértem – bólintott Crystal. – És tiszteletben tartom.

Rámosolyogtam, ezúttal örömmel.

Olivia ledobta a szalvétáját, és megitta a maradék borát.

– Én nem. Végeztem Shannonnal, és neked is így kellene tenned.

Oldalra biccentettem a fejem, és összeráncoltam a szemöldököm.

– Hát nem volt elég, hogy kitúrtad az elnöki pozíciójából?

– Nem. Vagy nem emlékszel, hogyan bánt velem, amikor először Buckheadbe érkeztem? – Olivia felemelte az állát. Ivott egy kortyot a frissen újratöltött poharából.

– Nem, és egyébként is, az már ezer éve volt. – Bosszúsan néztem.

– Az erőszakos talán képes elfelejteni, hogy erőszakos. Az áldozat ellenben soha. Különben is, ő már egy senki. Se férje, se elnöki posztja. Nincs szükségem felesleges teherre az életemben, és nem akarok ezzel a fajta negatív energiával foglalkozni – zárta végül szorosra az ajkait Olivia.

Az asztalra dobtam a szalvétámat. Igen, valóban volt idő, amikor Shannon és Olivia nem jött ki egymással, de nem emlékeztem, hogy ennyire rossz lett volna a helyzet. Nagyjából öt évvel ezelőtt történhetett, akkoriban, amikor megszültem Riley-t. A dolgok kissé elmérgesedtek, azt hiszem. Nem tudtam pontosan felidézni. Lefoglalt egy csöppség és a vállalkozásom. De ki képes ennyi időn át haragot tartani? Hát, Olivia.

Legszívesebben kiviharzottam volna onnan, de visszafogtam magam, mert még nem fizettem ki a számlát, és mert Crystal nem ezt érdemelte… egyelőre. Tudtam, hogy itt többről volt szó Olivia és Shannon régi csatározásánál, ami idegesítette Oliviát. Ez nyilvánvaló volt. Shannon nem sokkal volt idősebb Oliviánál, és a férje lecserélte őt egy fiatalabb modellre. Az iránta táplált gyűlölete bizonytalanságból és félelemből fakadt. Olivia egyértelműen azért akarta kiközösíteni Shannont, mert rettegett, hogy ő is hozzá hasonlóvá válik. A félelem megőrjíti az embereket. A bizonytalanságtól pedig egyenesen bekattannak.

– Nem akarok semmiféle galibát okozni – pislogott rám Crystal. – Igazán csodállak, amiért lojális akarsz maradni Shannonhoz, de velem is barátkozol. – Ekkor Oliviára nézett. – És kérlek, ne érezd úgy, hogy ki kell zárnod az életedből Shannont miattam.

– Nem miattad zárom ki Shannont az életemből. Azért szakítom meg vele a kapcsolatot, mert kurvára megérdemli. – Olivia ingerülten felpattant. A széke a földre zuhant a háta mögött. Levágott egy százdolláros bankjegyet az asztalra – ez volt a specialitása –, és kiviharzott az étteremből anélkül, hogy egyszer is visszanézett volna. Mindig is szeretett drámázni. Ez volt Olivia kegyetlen módszere, hogy két dologra is felhívja Crystal figyelmét: egy, hogy vele nem érdemes ujjat húzni, és kettő, hogy Crystal jól teszi, ha a kedvében jár. Önámításban világbajnok volt. Savanyú képet vágtam, ledöntöttem a poharamban maradt bort, majd Olivia maradékát is.

Crystal az orrát ráncolta, megtörölgette az állát a szalvétájával, és aprókat kortyolt a vizéből.

– Majd hozzászoksz – mondtam nevetve. Ez volt az igazság. Olivia úgyszólván ránőtt az emberekre, mint a rák. Nem az a fajta ember volt, akit azonnal a szívedbe zársz. Hacsak nem akarta, hogy megkedveld, ami rendszerint akkor fordult elő, ha olyasmit adhattál neki, amire szüksége volt. Úgy értem, a barátom volt, de emlékszem, hogy volt idő, amikor nem igazán kedveltem, és ekkoriban is gyakran csak elviseltem őt. Hát, ez volt Buckhead.

Rezegni kezdett a telefonon, majd Crystalé is. Egy csoportos üzenet jelent meg a képernyőn Oliviától.

Elnézést a kirohanásomért. Nagy nyomás nehezedik rám az új elnöki pozícióm miatt, és még mindig fáj, amit Shannon tett velem öt évvel ezelőtt. Kérlek, bocsássatok meg nekem. Rendeztem a számlát.
Puszi, Olivia

– Majd hozzászoksz. Tényleg – mondtam, és megráztam a fejem.

– Igen… – halt el Crystal hangja. A pincér megkérdezte, hogy óhajtunk-e még valamit. Rendeltem két tequilát. Minden járt hozzá: lime, só meg Olivia hisztije. Lenyaltuk a sót, és mielőtt felhajtottuk volna az italt, tósztot mondtam.

– Igyunk Buckheadre! Remélem, hogy élve kijutsz innen. – Bedobtuk a felest, elszopogattuk a lime-ot, és nevettünk.

5

Jókedvűen, kellemesen bizseregve és fesztelenebb hangulatban hagytam el a kávézót, mint ahogy megérkeztem, és mindezt Karennek köszönhettem. Egészen frissítően hatott rám, mint egy októberi reggel Texasban. Őszinteségével és közvetlenségével az otthonomra emlékeztetett. Olivia egészen más tészta volt. Veszélyesnek és kiszámíthatatlannak tűnt. A Shannonnal szembeni árulása meglepett. Azon tűnődtem, vajon mit követhetett el Shannon, amivel ennyire magára haragította Oliviát. Említett valamiféle múltbéli sérelmet, de sejtelmem sem volt, hogy pontosan mi történhetett. Az én szememben Shannon volt az áldozat ebben az egészben. Együttéreztem vele, noha pontosan tudtam, hogy én is hozzájárultam a helyzetéhez. Nem ismertem Shannont, de erre nem is volt szükség, hogy tudjam: hiba volt elvenni tőle a férjét.

Bryce kampányépülete miniatűr Fehér Házra emlékeztetett. Már akkor itt állt, amikor a városba érkeztem, de azt állította, hogy ő maga tervezte, és saját zsebből fizette az építkezést. Úgy tűnik, egy átlagos irodaház nem felelt meg az igényeinek. Beléptem az épületbe, üdvözöltem a titkárnőjét, és egyenesen belibbentem az irodájába, kezemben egy közeli kávézóból hozott szendviccsel és csipsszel. Gondoltam, hogy éhes lesz, és egyébként is tudni akarja, hogyan alakult a találkozóm a hölgyekkel. Elvégre ő volt az, aki bátorított, hogy ismerkedjem össze velük. Eltökélte magát, hogy helyrehozza az imázsát és folytatja politikai karrierjét, ehhez pedig rám és a közreműködésemre is szüksége volt.

– Szia, szívem – csicseregtem.

Elfordult a zöld gyeppel borított, keskeny udvarra néző ablaktól, és az ajkára szorította az ujját, miközben folytatta a cseverészést a telefonján. Sóhajtottam egyet, kicsomagoltam a szendvicset és a csipszet, és a széke elé tettem. Leültem az asztal túlsó oldalára, és őt csodáltam, ahogy fel-le sétálgatott. Ő volt az én menekülő útvonalam Texasból, a bárpultos melóból, a múltamból és egy olyan életből, amire nem voltam büszke. Többet akartam, és néhányunk csupán mások hátán felkapaszkodva képes elérni ezt. Mint egy kullancs, ami befúrja magát a gyanútlan hordozó meleg bőrébe. Félreértés ne essék: belezúgtam Bryce-ba. Nagyon is.

Tökéletesen gödröcskés álla, sudár, sportos testalkata és átható kék szeme volt az, ami igazán megfogott az első találkozásunk során. Bryce-ban minden megvolt: külső, ész, pénz, hatalom. Egy helyi anyukákból álló csoport alkotta meg a következő kampányának nem hivatalos szlogenjét: „Bryce Madison: a mosolya olyan elbűvölő, hogy kétszer is rá szavaznál.” Nem sikerült bevinni a köztudatba, de úgy vélem, hogy segített neki megnyerni az újraválasztást.

– Nem érdekel. Ne zaklassák azokat a teherautókat! – harsogta, majd hirtelen véget vetett a hívásnak. Az asztalára hajította a mobilját, és az arca felragyogott, ahogy találkozott a tekintetünk.

– Hoztam neked ebédet – mondtam mosolyogva, ahogy megkerülte az asztalt. Szenvedélyes csókkal válaszolt a mosolyra. Tenyerét hátul a derekamra tapasztotta, majd egyre lejjebb csúsztatta, megragadva a fenekemet, és benyúlva a lenge ruhám alá. Felnevettem, és még keményebben csókoltam. Elhúzódott, kiegyenesedett, és visszatért az asztal másik felére.

– Nincs még egy nő, aki miatt így elveszítem az önuralmamat, mint te, Crystal. – Rám kacsintott, leült, és rávetette magát a szendvicsére. Farkaséhes volt. Mindig csak a munkán járt az esze.

– Örülök, hogy ilyen hatással vagyok önre, Mr. Madison – rebegtem elvörösödve.

Megnyomott egy gombot az asztali telefonkészülékén.

– Hozz egy vizet – utasította Bryce a titkárnőjét, aki másodpercekkel később megjelent két üveg víz társaságában, az egyiket nekem hozta, a másikat Bryce-nak. Én megköszöntem. Bryce nem. Elhatároztam, hogy ezt később még szóvá teszem Brcye-nál. Megértem, hogy elfoglalt, feszült és fáradt, de engem úgy neveltek, hogy az ember sosem lehet elég elfoglalt, elég feszült vagy elég fáradt ahhoz, hogy megfeledkezzen a jó modorról.

– Na és hogy ment a hölgyekkel, Mrs. Madison? – vonta fel az egyik szemöldökét.

– Jól. – Szerettem volna ennyiben hagyni a dolgot, de biztos voltam benne, hogy ennél többet akar kicsikarni belőlem. Bryce ilyen típusú férfi volt: mindig többet akart. Ráadásul szüksége volt rá, hogy jól kijöjjek velük, és sikerüljön beilleszkednem közéjük. Csak arról szólt ez az egész, hogy helyrehozza a saját megítélését, és megerősítse az enyémet. Tulajdonképpen megértettem. Ezt az életet választottam. Tudtam, hogy áldozatokat kell hoznom.

– És…?

– Kedvelem Karent – feleltem.

– Az jó. Ő és a férje egy szerény összeggel hozzájárultak a kampányomhoz, és még jól jöhet az ismeretségetek. Az ő luxusingatlanos cége segített abban, hogy ez az iroda megvalósulhasson. Mi a helyzet Oliviával?