Francesc Miralles

szerelem kisbetűvel

Fordította
Szűr-Szabó Katalin

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Francesc Miralles: Love in Small Letters

Alma Books Ltd., London House,

Richmond, UK, 2014.

Copyright © Francesc Miralles, 2010, 2014

Katalánból angolra fordította: Julie Wark, 2014

Translation rights arranged by Sandra Bruna Agencia Literaria, SL.

All rights reserved.

Szerelem kisbetűvel © Partvonal Könyvkiadó, 2023

Magyar fordítás © Szűr-Szabó Katalin

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Krivánszky Emőke

Korrektor: Friedrich Zoltán

Borító: Földi Andrea

ISBN 978-963-609-086-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

I. Ködtenger

Julia Tappert emlékére

Élvezzétek a kis dolgokat,

mert egy nap talán visszanéztek,

és rádöbbentek, hogy azok voltak a nagy dolgok.

ROBERT BRAULT

I.

Ködtenger

650 000 óra

Egy szempillantás alatt vége lett az évnek, és az új év küszöbére értünk. Új év, új naptár. Az emberi találékonyság iskolapéldája. Végtére is önhatalmúlag mi döntöttük el, mikor kezdődjenek az évek, hónapok, sőt még az órák is. A saját mércénk szerint alakítjuk a világot, és ez, úgy tűnik, megnyugtat minket. A szemmel látható káosz mögött talán valóban létezik rend a világegyetemben. Ez azonban biztos nem a mi rendünket követi.

Egy kis üveg cavát és tizenkét szem szőlőt készítettem az asztalra – egy-egy szemet az éjfél minden ütésére, ahogy ebben az országban szokás –, és az órákra gondoltam. Valahol azt olvastam, hogy az emberi élet akkuja 650 000 óra után merül le.

A családom férfi tagjainak kórtörténete alapján kiszámítottam, hogy órákban számolva a várható élettartamom legjobb esetben is az átlagnál alacsonyabb: maximum 600 000 óra. Harminchét évesen nagy valószínűséggel már túl voltam a felén. A kérdés csak az volt, hány ezer órát pocsékoltam már el.

Azon a december 31-én, közvetlenül éjfélig az életem nem volt épp kalandosnak mondható. Egyetlen családtagom egy lánytestvérem volt, akivel ritkán találkoztam. A létem a német irodalom és nyelvészet tanszék – ahol tanársegédként dolgozom – és sivár lakásom színterein zajlott.

Az irodalomóráimon kívül jóformán alig volt kapcsolatom az emberekkel. Szabadidőmben, amikor nem a kurzusokra készültem és nem vizsgadolgozatokat javítottam, azokat a tipikus dolgokat csináltam, amiket az unalmas agglegények szoktak: könyveket olvastam és újra elolvastam őket, komolyzenét hallgattam vagy a híradót néztem. Ebben a rutinban a legnagyobb izgalmat a szupermarketbe tett látogatások jelentették.

Hétvégenként olykor-olykor megleptem magam egy mozijeggyel a Verdi filmszínházba, és megnéztem egy külföldi filmet. Olyan magányosan jöttem ki, ahogy bementem, de legalább csináltam valamit a nap végén. Aztán otthon a takaró alá bújva elolvastam az ismertetőt, amit a Verdi adott a filmhez, és amiben felsorolták a stáblistát, idézték a kritikusok dicséreteit (egyszer sem a negatív véleményeket), és interjúkat közöltek a rendezővel vagy a színészekkel. Mindez sosem változtatta meg a véleményemet a filmről. Aztán eloltottam a lámpát.

Ekkor kerített hatalmába egy különös érzés, ami azt súgta, semmi garancia sincs arra, hogy reggel felébredek. Ha lehet, még erősebb szorongás fogott el, amikor kiszámoltam, hány nap, sőt akár hét telik majd el, mire valaki rájön, hogy meghaltam.

Azóta rágódtam ezen, amióta egy újságban azt olvastam, hogy három évvel a halála után találtak rá egy japán férfira. Minden jel arra utalt, hogy senki sem hiányolta.

A szőlőhöz visszatérve… miközben az elpazarolt órákra gondoltam, kiszámoltam a tizenkét szőlőszemet, és egy tányérra készítettem őket, ami mellé odaállítottam a pezsgőspoharat és a miniüveget. Sosem voltam nagyivó.

Miután bekapcsoltam a tévét, egy olyan műsort kerestem, ami valamelyik híres órához kapcsolódott. Hat perccel az éjfél gongütései előtt kinyitottam az üveget. Nem akartam, hogy az újévi óraütések készületlenül érjenek. Az óriási ünneplés, melyet a közvetítés sugallt, a madridi Puerto del Solon folyt. A két gyönyörű és kellőképp felcicomázott műsorvezető mögött az izgatott tömegben pezsgősdugók pukkantak. Egyesek énekeltek, ugráltak, vagy abban a reményben hadonásztak a levegőben, hogy a kamera felveszi őket. Amikor az emberek magányosak, nagyon különös módon szórakoztatják magukat.

Végül beköszöntött az éjfél, és ünneplés gyanánt minden ütéskor bedobtam egy szőlőszemet a számba. Aztán ittam egy korty cavát, és megpróbáltam lemosni a torkomban megakadó szőlőszemeket, mialatt nevetségesnek éreztem magam, hogy a hagyomány kelepcéjébe sétáltam. Ugyan ki vett rá, hogy kövessem a szokásokat?

Úgy éreztem, ez az este merő időpocsékolás, úgyhogy megtöröltem a számat egy szalvétával, és kikapcsoltam a tévét. Az utcáról hangos nevetés és tűzijáték durrogása hallatszott fel, mialatt levetkőztem. Milyen gyerekesek. Lekapcsoltam a lámpát a következő nap előtt. Csak azért is le fogok feküdni.

Aznap éjjel nehezen jött álom a szememre. Általában füldugóval és szemmaszkban alszom, tehát nem a kinti zaj zavart, noha az sem volt elhanyagolható, mivel két forgalmas tér között lakom a nyüzsgő Gràcia negyedben.

Az ünnepi időszakban most először éreztem magányosnak és gyengének magam. Szerettem volna, ha az egész karácsonyi bohózatnak vége van már; minél előbb, annál jobb. Öt tűrhetően nyugalmas nap várt rám. Azután január 6-án eljön vízkereszt, a karácsonyi ünnepek utolsó napja, amikor a testvéremmel és a férjével ebédelek. A férj azóta depressziós, amióta csak ismerem. Gyerekük nincs.

Rémálom lesz. Hála az égnek, hogy január 7-én minden visszatér a normális kerékvágásba.

Ebből vigaszt merítettem, és éreztem, ahogy lecsukódik a szemem. De vajon kinyílik-e még egyszer?

Már az új évben vagyok. De nincs benne semmi új. Ez volt az utolsó gondolatom.

Elaludtam, és fogalmam sem volt, mekkorát tévedtem.

Egy tálka tej

Másnap reggel azzal az érzéssel ébredtem, hogy rajtam kívül az egész város alszik még. A csend olyan átható volt, hogy bár még pizsamában flangáltam, lelkifurdalásom támadt, hogy bűnt követek el, amikor pirítóst kenek magamnak, mialatt más emberi lények még a macskajajt alusszák ki.

Nem gyanítottam, hogy az új év meglepetést tartogat számomra. Kis meglepetést, aminek világrengető kihatásai vannak. Egy lepkeszárny csattogása is katasztrófát idézhet elő a világ másik végén. Egy hurrikán bömbölve közeledett, hogy lerombolja a homlokzatot, ami mögé beszorítottam az életemet. Nincs meteorológus, aki előre meg tud jósolni egy ilyen ciklont.

Begyújtottam a gázt, feltettem főni a kávét, és lenyeltem az utolsó falat pirítóst. Aztán öltözködés közben tervezni kezdtem a napomat. A szokás hatalma. Elveszett vagyok, ha nem osztom be az előttem tornyosuló órákat. Még ünnepnapokon is.

Nem volt sok választásom. Az egyik lehetőség, hogy kijavítom a dolgozatukat késve beadók esszéit, amiket közvetlenül karácsony előtt kaptam meg – december elseje helyett, ahogy kértem, hogy még legyen időm kijavítani őket az ünnepekig. De nem ezt választottam.

Úgy gondoltam, hogy megnézem az újévi hangversenyt, bár nem rajongok a keringőkért. Odáig még volt néhány órám.

Bőségesen lötyköltem vizet az arcomra, és alaposan megmostam. Aztán ideje volt hajat fésülni. Rögtön észre is vettem pár ősz hajszálat, amelyek az éjszaka folyamán bújhattak ki. Biztos voltam benne, hogy egy napja még nem voltak ott. Jól van, tudom én, az ősz haj a bölcsesség jele. Csipesszel tépkedtem ki őket. De nem akarom, hogy megtudják, mennyire elképesztően bölcs vagyok.

Az ősz hajszálak jobban lehangolnak, mint a kopaszodás. Hiszen ha egy hajszál kihullik, még van esély, hogy visszanő, sőt talán erősebb lesz. Ha viszont ősz lesz, nincs értelme abban reménykedni, hogy ismét visszanyeri a színét, természetes úton semmiképpen sem. Ellenkezőleg: a legvalószínűbb, hogy idővel teljesen kifehéredik a hajunk.

Borús gondolatok árasztottak el, de közben folytattam utamat a nappaliba. Amikor elmentem a telefon mellett, reményvesztetten pillantottam rá. Nem csöngött szilveszteréjszaka, és szenteste vagy karácsony első napján sem csörrent meg. Semmi sem utalt arra, hogy január elsején változnának a dolgok.

De ebben nem volt semmi meglepő. Én sem hívtam fel senkit.

A kanapén üldögéltem, és arra gondoltam, ismét belemerülök egy amerikai író könyvébe, amit az elmúlt napokban szórakoztatónak találtam. Az Amazonon vásároltam, miután láttam, hogy megemlítették egy regényben. Az a címe, hogy Nevük van rá, és olyan kifejezésekből összeállított furcsa szótárat takar, amelyek csak egy-egy nyelvben fordulnak elő, és különlegesen összetett jelentéssel bírnak.

A szerző, Howard Rheingold szerint azzal, ha valaminek nevet keresünk, biztosítjuk a létezését. Meghatározott módon gondolkodunk és viselkedünk, mert szavaink vannak arra, hogy alátámasszuk a cselekedeteinket. Ebben az értelemben a szavak gondolatokat formáznak, és alakítják a világlátásunkat.

A kivételes szavakra íme néhány példa:

Baraka: arabul spirituális energiát jelent, amit e világi célokra használnak.

Won: koreai kifejezés arra, amikor nehezen mondunk le egy illúzióról.

Razbljuto: oroszul azt az érzést jelenti, amit olyasvalaki iránt táplálunk, akit korábban szerettünk, de már nem szeretünk.

Mokita: a Pápua Új-Guineán élő kiriwina törzs kifejezése arra az igazságra, amivel mindenki tisztában van, de senki sem beszél róla.

A szerző egy spanyol szót is említ, az occurenciát. Sosem hittem volna, hogy ez a kifejezés lefordíthatatlan.

Láttam, hogy sok német bejegyzés is szerepel a kötetben, mivel – legalábbis amíg bizonyos szabályokat betartunk – bárki alkothat ezen a nyelven új szavakat. Az egyik megadott példa a Torschlusspanik volt, szó szerinti fordításban az ajtó becsukásától való páni rémület, vagyis az a kétségbeesett rettegés, amit egy gyermektelen nő érez a biológiai óra visszafordíthatatlan ketyegésekor.

Amennyire meg tudtam állapítani, a japán az a nyelv, amely a legfinomabb árnyalatokkal rendelkezik az olyan kifejezéseket tekintve, mint Ah-un, azaz két barát közötti hallgatólagos beleegyezés, vagy a kedvencem, a Mono no aware, ami a dolgok pátoszát jelöli.

Mialatt az utolsó bejegyzésen töprengtem, ráébredtem, hogy percek óta kitartóan hallok egy hangot, egy egyenletes, lassú neszezést, mintha egy rovar akarná átrágni magát az ajtón.

Kikapcsoltam a zenét, hogy azonosítani tudjam az idegesítő hang forrását. A hang azonban abban a pillanatban abbamaradt, mintha a bűnös rájött volna, hogy felfedezték. Egy vállrándítással elintéztem a kérdést, és a kanapéhoz visszatérve felvettem a félretett könyvet, ám mielőtt a lapra koncentrálhattam volna, a zaj ismét hallatszott, ezúttal erősebben.

Rovar nem lehet, gondoltam. Normális méretű semmi esetre sem.

Jobban hegyeztem a fülem, és valóban úgy tűnt, hogy a reszelős hang az ajtótól jön. Gyanakodva odamentem, és közben az járt a fejemben, miféle elmebeteg kaparászik egy másik ember ajtaján. Aztán eszembe jutott, hogy a bantu mitológiában van egy éktelen nagy lény, ami pontosan ezt teszi. Palatyi a neve.

Bármi is volt, ember vagy szörnyeteg, ha azt akarta, hogy elveszítsem a fejem, sikerrel járt. Mindenesetre hallhatta a lépteimet, mert mire már az ajtóval szemben megálltam, a lény még veszettebbül kaparta a felületét.

Félelemtől hajtva feltéptem az ajtót, mert reménykedtem, hogy megijesztem az ellenségemet. De senki sem volt odakint. Vagyis pontosabban szemmagasságban nem látszott emberi lény. Összezavarodva meredtem a lépcsőfordulóra, és éreztem, hogy valami meleg és puha tekeredik a lábam köré.

Ösztönösen hátraugrottam, aztán lenéztem, hogy lássam, mi támadta meg az otthonomat. Egy macska ült ott, aki dallamos miákolással üdvözölt. Fiatal, kiscicánál nagyobb jószág volt, egy kis vörös, amihez hasonlók milliószámra futkosnak és másznak fel bármire a világon. Kieresztett karmokkal, természetesen.

A macska igyekezett kiengesztelni: hevesen dörgölődzött a lábamhoz, és nyolcasokat vagy másképp Möbius-szalagokat, a végtelen jelképét írta le.

– Elég legyen – lökdöstem el a bokámtól, és megpróbáltam visszanoszogatni a lépcsőházba.

Ő azonban visszajött, és dacosan nézett velem farkasszemet.

A macskák iránti ellenszenvemet legyőzve felemeltem, bár közben attól féltem, megkarmol. Ám ő csak éles hangon felnyávogott. Amint ismét földet ért, az átkozottul ruganyos kis szökevény berohant a lakásba, mielőtt becsukhattam volna előtte az ajtót.

Kezdtem kijönni a béketűrésből.

Egy pillanatig megfordult a fejemben, hogy egy seprűvel kikergetem, amit hasonló esetben néhai apám tett volna. Talán a síron inneni függelemsértés okozta vagy a karácsony szellemének megmaradt töredéke, de végül úgy döntöttem, adok neki egy tálkában tejet, hogy megtöltse a gyomrát, és ne engem nyaggasson.

Gondoltam, utánam jön a konyhába, de inkább a bejárati ajtó előtt várakozott, és reménykedve függesztette rám a tekintetét.

Tejet öntöttem egy csészealjba, és lassan visszamentem a folyosóra, nehogy kilöttyintsem. Amikor az ajtóhoz értem, a macska nem volt ott.

Eltűnt.

Mivel résnyire nyitva hagytam a bejárati ajtót, arra gondoltam, hogy az állat a törődés hiánya miatt távozott. Szitkozódni kezdtem, hogy miatta a semmiért öntöttem ki a tejet. Letettem a csészealjat, és kikukucskáltam a lépcsőházba, hátha észreveszem valahol. De nyoma sem volt.

Biztos elment, hogy szerencsét próbáljon a többi lakónál.

Józan gondolkodású, gyakorlatias ember vagyok, nem szeretem a szeszélyes viselkedést. Tejet hoztam a macskának, tehát köteles lett volna meginni. Hívogatni kezdtem – cicc, cicc, cicc –, de nem jelent meg.

Elegem lett abból, hogy egy számomra idegen szerepet játsszak, ezért a lépcsőházban hagytam a tálkát, és becsuktam az ajtót.

Az ifjú Werther szenvedései

Az ebédidő és a délután újabb meglepetések nélkül zajlott le. Tovább lapozgattam a szótárban, hogy különös szavakat keressek. Aztán megnéztem az újévi hangverseny első felét, de ingerült lettem az egymás kezét fogó fiatal párok giccses látványától, akik az ablakon túli hószállingózást nézték, és kikapcsoltam a tévét.

A lelkiismeretem arra sarkallt, hogy dolgozzak egy kicsit, és elkerüljem azt a kényelmetlen érzést, hogy csak vesztegetem az időmet. Ez pedig egyet jelentett azzal, hogy nekilássak lusta hallgatóim esszéinek javításához.

Könnyű feladatot adtam nekik: kétoldalas összefoglalót kellett írniuk Goethe legnépszerűbb regényéről, a Die Leiden des jungen Werthersről. A címet Az ifjú Werther szenvedéseinek és Az ifjú Werther keserveinek szokás fordítani. Én az utóbbit szerettem jobban, talán azért, mert ezen a címen olvastam, mielőtt német eredetiben is elolvastam volna.

Jól ismert a levélformában írt történet. Az ifjú Werther az idilli Wahlheim falucskába költözik, ahol olvasással és festéssel kívánja élvezni a békés vidéki életet. Ám a helyi fiatalság szervezte bálon megismerkedik Charlotte-tal – akit Lotténak neveznek a barátai –, és halálosan beleszeret. Bár Lotte valaki másnak a menyasszonya, Werther gyakran felkeresi abban a reményben, hogy a lány viszonozza majd az érzéseit. A szerelme egyre szenvedélyesebb lesz, ahogy ez már lenni szokott a viszonzatlan szerelmeknél. Wilhelm barátja és bizalmasa tanácsát megfogadva Werther elhagyja a falut, és elszegődik egy követ titkárának. Új élete léhaságát azonban nem viseli el, ezért visszatér Wahlheimbe, ahol szembesül a ténnyel, hogy a már férjezett Lotte sosem fogja viszontszeretni, ezért öngyilkosságot követ el: agyonlövi magát.

Így elbeszélve giccses melodrámának hangzik, de Goethe egzisztencialista érzetet kölcsönöz a történetnek. A végén olyan érzésünk támad, hogy Werther Lotte iránti szenvedélyes szerelme csak ürügy, és a lényeg nem más, mint az, hogy unja az életet.

Legalábbis én így magyarázom. A tanítványaim máshogy látják. Csaknem kétszáz évvel később valamennyi fiatal férfi és nő imádja a könyvet. Talán mert abban az életkorban vannak, amikor a szerelmet még eszményíteni lehet.

Szeretik, amikor arról mesélek nekik, mekkora őrületet váltott ki a regény a maga idejében. Nem egészen két év alatt tizenkét nyelvre fordították le, köztük kínaira is, ami akkoriban ritkaságszámba ment. A regény egy bizonyos létezési módot teremtett meg, amit világszerte követtek. Számtalan romantikus beállítottságú férfi kezdett el kék kabátban és sárga mellényben járni, és Wertherhez hasonlóan bőségesen ontották a könnyeiket, továbbá kétségbeesett levelekkel bombázták a szerelmeiket. Állítólag maga Napóleon is hétszer olvasta, és mindig magával vitte a csatákba. Hősüket utánozva több száz fiatalember lett öngyilkos, és egyes városokban, mint például Lipcsében, a könyvet be is tiltották.

Jórészt Werther irodalmi alakja volt a felelős a romantikus szerelem eszményéért, ami mind a mai napig létezik. Tagadhatatlanul nagyszerű alkotás annak ellenére, hogy Werther bizarr viselkedése néhol komikus. Úgy érzem, Goethe maga is kuncogva vetette papírra azokat a sorokat.