A főnix útja
Author: Molnár Mónika
Date: 2026-09-18
Publisher: Good Life Books

Szerkesztette

Peiker Éva

Copyright © Molnár Mónika, 2026

© GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Borító grafika © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Tóth Attila

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636303471

Aki lángok között égett el,
csak az tudja egyedül, mit jelent
tűzben újjászületni.

Tartalom

Bevezető – A főnix története (és az enyém)

A főnix című vers

I. FORDULÓPONT

1. Ébredés

2. A döntés

II. KONFRONTÁCIÓ

3. Felelősségvállalás – Az erő, amit eddig másokra bíztál

4. A kifogások rendszere – A legszebb börtön, ami valaha épült

5. Az igazság – Minden érted történik

III. KÖRNYEZET ÉS HATÁSOK

6. Rohadt almák és vámpírok

7. Motiváció – Biztos, hogy a tiéd?

IV. ÖNAZONOSSÁG

8. Találkozás önmagaddal

9. Kinek akarsz megfelelni?

V. MŰKÖDÉS

10.  Határtalanul – A „nem” mint önazonossági nyilatkozat

11. Elfojtás – Ami halmozódik a szőnyeg alatt

VI. BELSŐ STABILITÁS

12. Belső iránytű – A legfőbb szövetségesed

VII. INTEGRÁCIÓ

13. Éled is vagy csak érted?

VIII. A FŐNIX TÁNCA

14. Mese a megtorpanásról és az újrakezdésről

15. A hitvallásom

Zárszó

Köszönetnyilvánítás

Ajánlott irodalom

Bevezető

A főnix története (és az enyém)

Nem akartam könyvet írni.

Komolyan mondom. Ez nem az a sztori, ahol az író szerényen közli veled, hogy „ó, sosem gondoltam volna, hogy egyszer majd könyvet írok”, miközben persze titkon mindig is erre vágyott. Nem, én tényleg nem akartam. Mert ahhoz, hogy ezt a könyvet megírjam, előbb fel kellett égetnem mindent, ami voltam.

De kezdjük az elején. Vagy talán mégse. Kezdjük mindjárt a közepén, mert az élet ott kezdődik igazán, ahol darabjaira hullik.

Volt egy reggel. Bár ezt így kijelenteni erős túlzás, mert fogalmam sem volt arról, mennyi az idő, és őszintén szólva nem is érdekelt. Ültem a kanapémon. Ugyanabban a melegítőben, amit három napja viseltem. A hajam zsíros volt, a szemem duzzadt, és az ölemben ott hevert egy üres csokis kekszes doboz. Az utolsó morzsáig mindent megettem belőle. Cukorbetegen. Tudod, mit jelent ez? Azt jelenti, hogy a tested lassan megöli magát, te pedig ott ülsz, és asszisztálsz hozzá.

A nappaliban félhomály honolt. Napok óta nem húztam el a sötétítőt, mert a fény, az a könyörtelen reggeli fény csak az igazat mutatta volna. Azt az igazságot, amit nagyon nem akartam látni. Hogy ez vagyok én. Hogy ide jutottam. Az egyetemen oktató tanárnő, a tolmács, a vállalkozó, a lány, aki mindig mindent meg tudott oldani, akitől nagy dolgokra számítottak, aki mindig mindenkire mosolygott, aki mindig „jól volt”, nos, az a lány most egy szétesett roncs egy szürke kanapén, csokis morzsákkal a pólóján.

Gerincsérv. Diabétesz. Krónikus kötőhártya-gyulladás. Idegsorvadás. Részleges bénulás. Pánikrohamok. Depresszió. Krónikus álmatlanság. Függőségek: cukor, alkohol, nikotin, gyógyszerek. Egy zátonyra futott, hazugságokra épült, mérgező házasság, amiben mindent elveszítettem. Teljes csőd. Ha ez egy orvosi lelet lenne, azt mondanád: szegény ember. De nem voltam szegény: csak úgy dúskáltam a szenvedésemben.

Aznap reggel, azon a kanapén, amellett az üres csokis kekszes doboz mellett történt valami. Nem csillant meg a fény az alagút végén, és nem szólalt meg egy hang az égből. Ennél prózaibb volt, és jóval brutálisabb: egy kötél képe villant be.

Csak úgy. Minden előzmény nélkül. Egy kötél. Mint megoldás? Kiút abból a fájdalomból, ami nem más volt, mint maga a létezés. Eljött a pillanat, amikor a fájdalom és a létezés összemosódott. Amikor a levegővétel is teherré vált.

Felálltam. Nem tudom, hogy miért. Talán mert a testem még emlékezett valamire, amit az elmém már elfelejtett. Bementem a fürdőszobába. Megálltam a tükör előtt.

És ott volt.

De nem az, akivé lettem. Nem a beteg, szétesett nő. Hanem egy kislány. Egy kislány nagy, barna szemmel. Riadt, kíváncsi, reményteli szemmel. Az a kislány, aki egykor mezítláb akart táncolni az esőben. Aki hitt abban, hogy a világ csodálatos. Aki nem tudta, hogy mi az a szégyen, a megfelelési kényszer, a „nem vagyok elég” érzése.

Az a kislány nézett rám vissza a tükörből. És meghasadt a szívem. Úgy, mint amikor a kemény föld alól előbújik az első zöld hajtás tavasszal. De ott és akkor mást is észrevettem. Láttam az arcot a kötél mögött. Tudod, ki tartotta a kötelet? Ki volt a hóhér a képen, amit az agyam olyan készségesen megoldásként kínált fel?

Én.

Én tartottam a kötelet. Én voltam a hóhér. Nem az élet, nem a sors, nem a betegségek, nem a körülmények. Én voltam a saját magam hóhéra. Jó régóta állt ott a fejem felett. Minden egyes alkalommal, amikor igent mondtam, pedig legbelül nemet szerettem volna. Minden egyes alkalommal, amikor mosolyogtam, pedig legszívesebben üvöltöttem volna. Minden egyes alkalommal, amikor azt hazudtam, hogy „jól vagyok”, pedig legbelül véreztem. Minden egyes ilyen alkalommal egy kicsit szorosabbra húztam a kötelet. A kötél nem a megoldás volt, hanem a probléma. Csak éppen nem a nyakamon feszült, hanem a lelkemen. Gúzsba kötött, mozgásképtelenné tett, és én azt hittem: ez a kötél kapaszkodó.

Néhány héttel később a barátaim elhívtak egy önismereti, azon belül is Enneagram tréningre. Tudod, az a „gyere már, jó lesz, megismerjük magunkat, és közben lazulunk egyet” típusú meghívás volt. Abban az időszakban még hírből sem ismertem az önismereti folyamatot. Elmentem. És ott történt valami.

Olyan, mintha valaki óvatosan megemelte volna a fátylat a szemem előtt. Csak egy picit. Éppen annyira, hogy bejuthasson egy halvány fénysugár. Az Enneagram, ez a több ezer éves múltra visszatekintő személyiségtipológia, rámutatott a működésem miértjeire. Minták rajzolódtak ki előttem. Védekezési mechanizmusok. Módok, amelyek segítségével hazudtam önmagamnak és a világnak.

Hiszen hazudtam. Másoknak is, de elsősorban magamnak. Profi voltam benne.

Az is tökéletesen mutatja, hogy mennyire nem tudtam, mit indít el bennem ez a két nap, hogy tréning után a legjobb barátnőmmel egy chippendale show-ra volt jegyünk. Igen, jól olvastad. És lám, ott találtam magam életem nagy felismeréseinek örvényében, és a következő állomás a félmeztelen pasik bámulása volt. Az élet néha egyszerre meghökkentő és nevetséges. Abszurdisztán. Ott ültem a hangos, forró hangulatú teremben, körülöttem visító nők, a színpadon izmok és show, és én… semmit sem fogtam fel mindebből. Mert elindult bennem valami sokkal jelentősebb.

Mintha az a kis fénycsík, amit az Enneagram tréning beeresztett, elkezdett volna belül égetni. Halvány, de kitartó fénnyel égett. Azt hittem, a tréning egy szórakoztató hétvégi program lesz. Valójában ez volt a gyufa, ami aztán lángra lobbantotta az egész életemet.

De térjünk csak vissza a tükörhöz és ahhoz az ominózus reggelhez! Vissza ahhoz a kislányhoz a nagy, barna szemével. Néztem őt. Ő nézett engem. És abban a pillanatban, abban az egyetlen, végtelen, mindent megváltoztató pillanatban megértettem valamit. Hogy segítség kell, egyedül nem megy. Hogy az erős nő képe, a „mindent megoldok egyedül” kijelentés önáltatás. Az erő az, amikor remegő kézzel felveszed a telefont, és kimondod: segíts. Az erő az, amikor beismered, hogy elakadtál, és nem tudod egyedül megoldani.

Segítséget kértem, és elindultam az úton.

Nem volt könnyű. Mondhatnám, hogy a legnehezebb dolog volt, amit valaha tettem, de ez nem lenne igaz. A legnehezebb dolog az első lépés volt. Utána már „csak” haladni kellett. Lépésről lépésre. Néha botladozva, néha hátracsúszva, néha négykézláb. De soha meg nem állva.

Most itt tartok. Több év mély belső munka, terápia, tréningek, könnyek, áttörések, visszaesések és újrakezdések után. Nem vagyok készen. Ha valaki azt mondja neked, hogy ő már kész, az vagy hazudik, vagy nem értette meg, miről szól ez az egész. Ez az út nem egy célállomás. Hanem maga az élet.

Még ma sem tudom, ki vagyok, minden egyes nappal változom. Azt viszont sokkal inkább tudom, hogy ki nem vagyok. Tisztában vagyok azzal, hogy mit akarok. Látom a küldetésem. Többek között a küldetésem az, hogy elmondjam neked: te is meg tudod csinálni. Nem azért, mert különleges vagyok, hanem éppen azért, mert nem vagyok az. Ha én meg tudtam csinálni, akkor te is képes vagy rá.

Ez a könyv nem egy újabb „gondolkodj pozitívan, és minden jó lesz” típusú olvasmány. Ebben a könyvben lesznek gyomrosok. Olyan mondatok, amiket nem akarsz majd hallani. Olyan igazságok, amikről nem akarsz tudni. Olyan tükrök, amikbe nem akarsz belenézni. De éppen ezért érdemes ezt megtenni. Mert ahogy ott álltam a tükör előtt azon a reggelen teljesen megsemmisülve, az a szembenézés mentett meg.

Ez a könyv a főnixről szól. Arról a mitológiai madárról, aki elég, hamuvá lesz, és a hamuból újjászületik. De amit nem emelnek ki a főnix történetéből, az az, hogy az égés bizony fájdalmas. Az újjászületés pedig egy hosszú és egyben elképesztően gyönyörű folyamat.

Ez az én történetem. De ha kinyitottad ezt a könyvet, akkor valahol már a tiéd is. Mert mindannyian voltunk már ott: a kanapén, az üres kekszes doboz mellett, akár szó szerint, akár szimbolikusan. Mindannyian néztünk már tükörbe, és láttunk benne egy ismeretlen, taszító arcot. Mindannyian gondoltuk már legalább egyszer az életben, hogy nincs kiút.

Pedig van. Mindig van.

Kicsi főnix, szép munka volt. És most ismét megtanulunk repülni.

Szeretettel,
Móni

Ui. Mielőtt belevágnánk, szeretnék kérni tőled valamit. Olvasd lassan ezt a könyvet. Ne fald be úgy, mint annak idején én azt a bizonyos csokis kekszet. Ízlelgesd. Időnként állj meg. Gondolkodj el. Érezz. Hagyd dolgozni magadban. Ha egy mondat gyomron vág: remek! Maradj benne egy kicsit. Ha egy gyakorlat kényelmetlennek tűnik, csak azért is csináld meg.

Nem, a könyv nem fog helyetted változtatni, az ugyanis a te feladatod. Ez a kötet csupán tükörként szolgál. De mint minden tükör, a funkcióját csak akkor tölti be, ha belenézel.

A főnix

Szorongsz.

Félsz.

Aggódsz.

Fájdalmaid vannak.

Szomorú vagy.

Elkeseredett vagy.

Úrrá lesz rajtad a kilátástalanság érzése.

Már nem látod a fényt az alagút végén.

Beleszürkülsz.

Beletompulsz.

Beletörődsz.

Vegül lemondasz.

Önmagadról.

Közben időről időre felébred benned a gondolat:

„Az nem lehet, hogy ennyi…”,

„Az nem lehet, hogy ennyi az élet…”,

„ Az nem lehet, hogy csak eddig jutottam”.

És szépen lassan észreveszed a jeleket.

Kedves arcokat, akik megnevettetnek.

Személyeket, akik látják benned azt, aki egykor voltál.

Azokat, akik azt is látják, aki lehetnél.

És megmozdulsz.

Teszel egy lépést.

Kifelé a négy fal közül, befelé önmagadba.

Látod a színeket.

Hallod a hangokat.

Mosolyra fakaszt a gyermeki ártatlanság.

Hangosan nevetsz az emberi hülyeségen.

Örömteli emlékek robognak el a lelki szemeid előtt.

Amikor még égett benned a tűz.

Most csak állsz és figyelsz.

Figyeled a hamubuckát.

Önmagad elporladt változatát.

Gyászolsz.

Engeded, hogy az érzés átjárjon, miközben eleven romjaidra tekintesz.

A hamu még friss.

Még füstöl.

Van remény.

Már nem csak látod, hiszen egy nagyobbat dobban a szíved.

Eszedbe jutnak a szívdobbanások.

A lelket felperzselő, végtelenséget árasztó szívdobbanások.

Amikor érezted: számítasz.

Most az hiányzik, hogy számíthass.

Valakire. Valamire.

Legfőképpen önmagadra.

A füst nem a vég, csupán a láng emléke.

Mert ahol a parázs él, oda a tűz is hazatérhet.

Kicsi főnix, szép munka volt.

Most ismét megtanulunk repülni.

Ott tartottunk, hogy elindultam az úton. Segítséget kértem, és belekezdtem az önismereti munkába. És ha azt gondolnád, hogy most jön a rész, ahol minden szép és jó lesz, akkor sajnos tévedsz. Most az a rész jön, ahol szétesett minden. Meglepődtél? Pedig ez az ébredés valódi természete. Nem látsz egyszeriben mindent szépnek, hanem MINDENT LÁTSZ. A szépet is. A csúnyát is. Főleg a csúnyát. Mert eddig az volt elrejtve.

Képzeld el, hogy egész életedben egy koszos, maszatos, karcos szemüvegen keresztül néztél mindent. Hozzászoktál. Azt hitted, hogy ilyen a világ: homályos, kicsit sötét. Nem is gondoltál bele, hogy a probléma nem a világgal van, hanem a szemüvegeddel. Aztán egyszer csak valaki vagy valami, egy tréning, egy gondolatébresztő, egy barát, egy krízis, akármi, megtörli azt a szemüveget. Csak egy kicsit. Csak az egyik sarkát. És azon a kis tiszta folton keresztül beárad a fény, ami megmutat mindent, amit addig nem láttál. A port a polcokon. A penészt a sarokban. A repedéseket a falon. A saját arcodon a fáradtságot, a haragot, a szomorúságot, amit évek óta a „jól vagyok” álcája mögé rejtettél. Ez az ébredés. Nem szép, és nem is kellemes. Mindössze az életedet menti meg.

Gyomros #1

Az ébredés nem azt jelenti, hogy megvilágosodtál. Hanem azt, hogy rájöttél, mennyire sötétben voltál.

Amikor elkezdtem az önismereti utamat, az első hetekben, hónapokban folyamatosan sírtam. Záporoztak a felismerés könnyei. Rájöttem, hogy az életem nagy része egy gondosan felépített hazugság volt. Felismertem, hogy azért játszottam életem legtöbb szerepét, mert általuk éreztem, hogy értékes vagyok. Azért hajtottam magam túl rengeteg különböző szerepben, munkában, elfoglaltságban, mert azt hittem, ha másokat szolgálok, akkor majd szeretni fognak. Ráébredtem, hogy miért voltam stresszevő, miért bújtam a pótcselekvések mögé, hiszen a szeretetlenség érzésétől való félelmet temettem oda. De ki vagyok én valójában, ha minden tettem menekülés? Nagyon ijesztő volt ebbe belegondolni. Évtizedeket töltesz valakivel 0-24-ben, és egyszer csak rádöbbesz, hogy fogalmad sincs, ki is ő. Hogy az egész identitásod, az, akit a tükörben látsz, az, akit másoknak mutatsz, csak egy jól felépített konstrukció. Egy páncél, amit azért építettél, mert az igazi éned túl sérülékenynek, túl kicsinek, túl kevésnek tűnt ahhoz, hogy megmutasd.

A „nem tudtam, hogy nem tudom” csapdája

Van egy pszichológiai modell, amit úgy hívnak, hogy a négylépéses tanulás négy szintje. Röviden: először nem tudod, hogy nem tudod (tudattalan inkompetencia). Aztán rájössz, hogy nem tudod (tudatos inkompetencia). Aztán megtanulod, de még figyelned kell rá (tudatos kompetencia). Végül automatikussá válik (tudattalan kompetencia). Na most, az ébredés az az átkozottul kényelmetlen pillanat, amikor az elsőből átlépsz a másodikba. Amikor a „nem tudtam, hogy nem tudom”-ból a „basszus, most már tudom, hogy nem tudom”-ba mész. És ez nagyon fáj.

Mert amíg nem tudtad, nem vettél tudomást a fájdalomról. Amíg koszos szemüveget viseltél, a világ is rendben volt – legalábbis így szólt a kényelmes hazugság. Létezett egy története az életednek, egy magyarázat mindenre, egy megszokott szabályrendszer. Aztán egyszer csak elkezd tisztulni a szemüveg, és kiderül, hogy semmi sem úgy van, mint ahogy gondoltad.

Gyomros #2

A tudatlanság látszólag kényelmes. Az ébredés az a pillanat, amikor önként választod a kényelmetlenséget.

Tudod, mi a leggyakoribb reakció az ébredés első jeleire? A visszaalvási kísérlet. Komolyan mondom. Amikor az emberek többsége (beleértve a korábbi önmagamat is) egy pillanatra meglátja az igazságot, gyorsan becsukja a szemét, és visszazuhan az álomba. Mert az álom legalább kiszámítható. Az álom nem fáj, jobban mondva az a fájdalom, amit előidéz, már ismerős. Az ismerős fájdalom kevésbé ijesztő, mint az ismeretlen. Tudod, hogy hányan kezdenek el terápiába járni, majd hagyják abba az első néhány alkalom után? Hányan vesznek meg egy önismereti könyvet, és teszik le az ötödik oldal után? Hányan mennek el egy tréningre, élnek át egy hatalmas felismerést, és két napon belül úgy folytatják az életüket, mintha mi sem történt volna? Az ébredésnek van egy ijesztő tulajdonsága: ha egyszer kinyitottad a szemed, többé nem csukhatod be.

Az „unsee” problématikája

Ez az ébredés leginkább alulértékelt aspektusa: a visszafordíthatatlanság. Angolul van rá egy tökéletes kifejezés: „You can’t unsee it.” Nem lehet nem látni. Ha egyszer rájöttél, hogy a kapcsolatodban nincs szeretet, csak függőség, nem tudod többé szerelem címkével ellátni. Ha egyszer megértetted, hogy a „másik a hibás” valójában azt jelenti, hogy „félek felelősséget vállalni”, nem okolhatsz többé másokat anélkül, hogy a gyomrod jelezne. Ez egyszerre a legnagyobb áldás és a legnagyobb átok. Áldás, mert innentől kezdve van választásod. Átok, mert innentől kezdve van választásod.

Emlékszem az első nagy „unsee” pillanatomra. Már egy ideje benne voltam a belső folyamataim sűrűjében, amikor is ültem egy társaságban, és hallgattam, ahogy az egyik ismerősöm panaszkodik. Ugyanazt a történetet mondta el újra és újra. Hogy milyen szörnyű a főnöke, milyen igazságtalan a párja, milyen nehéz az élete. És feltűnt, hogy egy ilyen helyzetben azelőtt mindig bólogattam, együttéreztem, sajnálkoztam. De aznap valami mást láttam rajta. Nem a történetet, hanem a mintát. A módot, ahogy ez az ember kétségbeesetten kapaszkodik az áldozat szerepébe, mert az felmenti őt a felelősségvállalás alól.

Ahogy a panaszkodással sem megoldást, hanem figyelmet keres. Megerősítést, jóváhagyást, miszerint nincs mit tenni, ez van, ilyen az élet. És hirtelen undort éreztem. Magam iránt. Mert felismertem, hogy én is pontosan ezt csináltam. Éveken keresztül. Csak az én sztorim más volt. Az én sztorim úgy szólt, hogy „beteg vagyok”, „nem bírom” és „nincs más választásom”. Más szavakkal ugyan, de ugyanaz a minta. Az ébredés pillanata nem mindig fenséges. Néha olyan, mintha valaki durván felkapcsolná a villanyt egy sötét szobában, miközben ott állsz anyaszült meztelenül. Te pedig továbbra is ott állsz, és látsz mindent.

A tudatosság mint szuperképesség

Eckhart Tolle azt tanítja, hogy a tudatosság a legnagyobb ajándék, amit magadnak adhatsz. Igaza van. De az út elején ez az ajándék olyan, mint amikor karácsonykor kibontod a nevedre szóló csomagot, és az összes szégyenedet találod benne. A tudatosság, tehát annak a képessége, hogy megfigyeled magad, a gondolataidat, az érzéseidet, a reakcióidat anélkül, hogy azonosulnál velük, valóban szuperképesség. De mint minden szuperképesség, ez is felelősséggel jár.

Mielőtt felébredtem, robotpilóta üzemmódban éltem. Reagáltam. Valaki mondott valamit, én pedig megsértődtem. Történt valami váratlan, mire pánikba estem. Fájdalmam volt, ezért fájdalomcsillapítót vettem be. Nem volt köztem és a reakcióm között semmilyen tér, jött az inger, ment rá a reakció, gépiesen. A tudatosság teret képez az inger és a reakció között. Viktor Frankl így fogalmazott: „Az inger és a reakció között van egy tér. Ebben a térben rejlik a szabadságunk és a növekedés lehetősége.”{1} Erről a térről beszélek. Ez az a pillanat, amikor valaki bunkón szól hozzád, te pedig ahelyett, hogy automatikusan visszatámadnál vagy megsemmisülnél, megállsz. Veszel egy mély levegőt. Megfigyeled, mi történik benned. És választasz. Ez a tér eleinte parányi, alig észrevehető. De ahogy gyakorlod, egyre nő. És benne foglaltatik a szabadságod, egyben pedig a felelősséged is.

Gyomros #3

Amint tudatossá válsz, többé nem mondhatod, hogy „nem tehettem róla”. Most már tudod, hogy tehetsz. Most már létezik az a tér. És ha nem használod, az is a te döntésed.

Ez az az áldás/átok, amiről beszélek. Mert amíg aludtál, felmentést kaptál: „nem tudtam” vagy „nem láttam” vagy „nem értettem.” De most már igen. Innentől kezdve minden, amit teszel vagy nem teszel, tudatos választás eredménye.

A három fázis, amin mindenki átmegy

Az ébredésnek (tapasztalatom és megfigyeléseim szerint) három jól elkülöníthető fázisa van. Mindhárom szükséges, mindhárom fájdalmas és egyben gyönyörű a maga módján.

Az első fázis: a sokk. Amikor először látsz tisztán, és amit látsz, az szörnyű. Amikor rádöbbensz, hogy az életed nagy része önbecsapás volt. Amikor megérted, hogy a szenvedésed nagy részét te okoztad saját magadnak. Ez a fázis általában sírást, dühöt, tagadást és némi pánikot hoz magával. Emlékezz: nincs baj, csak tisztul a szemüveg. Ha itt tartasz, vegyél egy mély levegőt. Túl leszel rajta.

A második fázis: a gyász. Igen, gyász. Mert el kell gyászolnod azt az embert, aki addig voltál. El kell gyászolnod az illúziókat. El kell gyászolnod azokat az éveket, amiket alvó üzemmódban töltöttél. Ez a fázis lassabb, mélyebb, csendesebb. Kevesebb dráma, több mélység. Itt sokan elakadnak, mert a gyász az egyik legkevésbé támogatott érzelem a társadalmunkban. „Lépj túl rajta.” „Ne rágódj a múlton.” „Gondolkodj pozitívan.” Én azt mondom, hogy gyászolj addig, ameddig szükségesnek érzed.

A harmadik fázis: az újjáépítés. Ez az, ahol elkezded megismerni azt, aki valójában vagy. Nem azt, akinek mutattad magad, hanem azt, aki a sok réteg, maszk és páncél alatt mindig is voltál. Ez a fázis izgalmas, ijesztő, végső soron pedig elképesztően szép. Mint amikor egy régész óvatosan leporolja a földet egy ókori szobor arcáról, és az arc lassan, vonásról vonásra megjelenik. Te vagy az a szobor. És van egy jó hírem: te vagy a régész is.

Mi történik, amikor tisztul a szemüveg?

Gyakorlati szinten az ébredés azt jelenti, hogy elkezded látni a mintákat. Azokat a mintákat, amelyek az egész életedet irányították, miközben a létezésükről fogalmad sem volt. Például: rájössz, hogy minden kapcsolatodban ugyanazt a dinamikát ismétled. Más ember, más név, más arc, de ugyanazok a lépések. Te adsz, a másik elvesz. Te vagy az erős, a másik a gyenge. Vagy fordítva. De a lényeg ugyanaz: nem egyenrangú felnőttek vagytok, hanem szerepjátékosok egy előre megírt darabban.

Vagy éppen rájössz, hogy a betegségeid, mint az enyémek is, egyáltalán nem véletlenül alakultak ki. Hogy a tested beszélt hozzád, te pedig figyelmen kívül hagytad. A gerincsérv jelzi, hogy túl sok terhet cipelsz. A cukorbetegség mutatja, hogy nem tudod befogadni a szeretetet. A szemgyulladás azt jelenti, hogy van valami, amit nem akarsz meglátni. A veseproblémák a feldolgozatlan félelmekről szólnak. És hogy a bénulás a legnyilvánvalóbb metafora: megrekedtél az életedben. Szó szerint és képletesen is.

Nem azt mondom, hogy minden betegségnek pszichés oka van. Nem vagyok orvos, és nem akarom leegyszerűsíteni a komplex testi folyamatokat. De azt merem állítani, és ebben határozottan biztos vagyok, hogy a test és a lélek szimbiózist alkot, és ha az egyiket évtizedekig figyelmen kívül hagyod, a másik idővel kivétel nélkül benyújtja a számlát.

A kényelmetlen igazság a komfortzónáról

Gyomros #4

A komfortzónád nem biztonságos hely, hanem börtön. Megszoktad, berendezkedtél, és elnevezted „életnek”. Pedig ott csak vegetálsz.

Az ébredés egyik legkényelmetlenebb aspektusa az, amikor rájössz, hogy amit biztonságnak hívtál, az valójában stagnálás volt. A kiszámítható napjaid mozdulatlanságot jelentettek. A „legalább tudom, mire számíthatok” mondat mögött pedig rengeteg lemondás rejlik. A komfortzóna az a hely, ahol nem változik semmi. Ahol minden ismerős, ahol tudod, mi jön, és pont ez a baj. Mert ha tudod, mi jön, az azt jelenti, hogy nem jön semmi új. Se váratlan, se meglepő. És a fejlődés lehetősége sem. Ugyanaz történik nap mint nap. Évről évre. Amíg egyszer csak azon kapod magad, hogy negyven-, ötven-, hatvanéves vagy, és az életed pont ugyanolyan, mint tíz éve. Húsz éve. Harminc éve.

A szemüveg tisztulása nem azt jelenti, hogy innentől kezdve minden rendben lesz. Sokkal inkább azt, hogy innentől kezdve látod, mi nincs rendben. És ez az első lépés a jólléthez vezető úton. Az ébredés nem egyszeri esemény. Az ember naponta ébred, naponta tisztul a szemüveg. Mindennap egyre többet látsz, tisztábban és mélyebben. És újra meg újra döntesz arról, hogy nyitva tartod-e a szemed, vagy visszacsukod. Tudod, mi a különbség az ébredés és a megvilágosodás között? Az ébredés az, amikor kinyitod a szemed. A megvilágosodás az, amikor nyitva is tartod. Az ébredés egy pillanat, míg a megvilágosodás egy élet munkája.

De az első lépés fontosságát nem lehet eléggé hangsúlyozni. Azt, hogy egyáltalán kinyitod a szemed és nem fordulsz el attól, amit látsz, hanem farkasszemet nézel vele, legyen bármilyen fájdalmas és ijesztő. Mert ami a fényben van, az gyógyítható. Ami a sötétben marad, az tovább betegít téged. Szóval, hajlandó vagy kinyitni a szemed?

Gyakorlat: A szemüvegteszt

Ülj le csendben tíz percre, és ne csinálj semmit. Milyen gondolatok jönnek fel? Milyen érzések? Ne ítélkezz felettük, csak figyeld meg őket. Írd le egy füzetbe a három leggyakoribb gondolatot. Most vedd fontolóra: Mennyire igazak? Vagy csak a szemüvegeden keresztül látod őket annak?

Gyakorlat: A mintafelismerő

Gondolj az utolsó három konfliktusodra. Ez lehet párkapcsolati, munkahelyi vagy baráti. Keresd meg bennük a közös mintát. Mi volt a szereped mindháromban? Mit éreztél? Hogyan reagáltál? Ha ugyanaz a minta jelenik meg bennük, gratulálok, találtál valamit! És amit látsz, azon változtathatsz is.

Gyakorlat: Az „unsee” napló

Egy héten keresztül minden este írj le egy dolgot, amit aznap megláttál magadról, a kapcsolataidról, a mintáidról. Lehet kicsi, lehet nagy, a lényeg, hogy tudatosítsd magadban. Mert ami tudatos, azt már irányíthatod.

Gyakorlat: A test üzenete

Ülj le, és végezz el egy testszkennelést. Kezdd a fejtetődtől, majd haladj lassan lefelé a lábujjaidig. Hol érzel feszültséget? Fájdalmat? Nehézséget? Ürességet? Most kérdezd meg azt a testrészedet: Mit akarsz mondani nekem? Írd le, ami jön.

{1} Az idézetet sok helyen Viktor E. Franklnak tulajdonítják, azonban a kutatások alapján eredeti szerzője ismeretlen. A mondat Stephen R. Covey révén vált széles körben ismertté, és Frankl filozófiáját foglalja össze tömören.