Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

SZEMÉLYEK:

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

NEGYEDIK FELVONÁS.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gábor Andor

DOLLÁR-PAPA
A PÉNZ KOMÉDIÁJA NÉGY FELVONÁSBAN

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-973-8 EPUB
ISBN 978-963-559-998-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1897.
Az elektronikus változat az 1917. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító 1930-ból származó karikatúra
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZEMÉLYEK:

Koltay János, tanár

Koltayné, a felesége

Gizi, Kató: Koltayék leányai

Dr. Szekeres Jenő, Gizi jegyese

Hofftnann Tamás, Koltayék rokona

Kercseligethy Albin, főispán

Iván, a fia

Bottlik, a Takarék igazgatója

Brenner, a Szövetkezet igazgatója

Rosenthal, orvos

Csarada, közjegyző

Szenkár, a közjegyző segédje

Hrabovszky, polgármester

Szalavec, rendőrkapitány

Rozál, Koltayék cselédje

Cili, szobalány az Aranysas hotelben

Roth úr, fűszeres

Pénzbeszedő

Fűszeressegéd

Egy hajdú

Tanácsnokok

1. Pincér

2. Pincér

Hrabovszkyné

Csaradáné

Egy tanácsos

Muzsikus cigányok. Vendégek. Vidéki urak. Hölgyek

Történik egy vidéki városban, a háború előtt, de lehet, hogy a háború után is

ELSŐ FELVONÁS

(Rosszul bútorozott ebédlő Koltay János szentmártoni gimnáziumi tanár lakásán. Koltayné stoppol. Koltay egy kis mellékasztal előtt ül és dolgozatokat javít.)

Első jelenet
(Koltay, Koltayné, majd Rozál)

KOLTAY:
Romulus et Remus urbem condiderunt...

ROZAL (belép, hozza az elmosogatott edényt).

KOLTAYNÉ (felugrik, rákiált):
Vigyázzon!

ROZAL (kiejti a kezéből a tányérokat, amik hatalmas csörömpöléssel törnek össze):
Jézus Máriám! Most eltörtek!

KOLTAYNÉ:
Hát maga mit gondolt?! Vasból vannak azok a tányérok? Összetöri a háztartásomat! Szántszándékkal tönkretesz bennünket! Mind eltört, maga motra!?

ROZÁL:
Nem... Nem tört el mind.

KOLTAYNÉ:
Hát hány tört el?

ROZAL (térdel, számolja):
Egy, kettő... három tört el.

KOLTAYNÉ (kivesz a kezéből egy tányért):
És ez? Ez egész? Ezt a fejéhez vágjam?

ROZÁL:
Ne tessen. ügy is el van törve már!

KOLTAYNÉ:
Ez a negyedik! Négy tányért egy csapásra! ... Hogy a tüzes menydörgő mennykő csapna az ilyen cselédbe! De levonom, levonom a béréből! Ezt a négy tányért megfizeti! Már á kis kompótos tálnál megígértem, hogy minden darabot megfizet. De: ezt levonom!

KOLTAY:
Romulus et Remus urbem...

ROZÁL:
De nagyságám, kérem…

KOLTAYNÉ:
Még beszél? Még ki meri nyitni a száját? Nem fél, hogy megölöm? Levonom!

ROZÁL:
Nagyságám, kérem, miből tetszik levonni, mikor már hatodik hónapja nem kapom a béremet!

KOLTAYNÉ:
A bőréből vonom le, ha a béréből nem futja! De a bérét is megkapja. Eddig se maradtunk adósa senkinek!

ROZÁL:
Kezit csókolom, a suszter is, a snéjder is, a grejzler is ...

KOLTAYNÉ:
Mindenki megkapja az örökségből. És ki mondta magának, hogy listát vezessen arról, kinek mindenkinek tartozunk? Mindig mondtam: a cselédem a fizetett ellenségem!

ROZÁL:
Már hogy volnék az, mikor nem fizet a nagysága?

KOLTAY (az előtte lévő kis csengőitől illedelmesen csenget).

KOLTAYNÉ (dühösen odafordul):
Mi az? mit akarsz?

KOLTAY:
Csendet kérek, mucus!

KOLTAYNÉ:
Mit kérsz te?

KOLTAY:
Csendet! cica!

KOLTAYNÉ (a cselédhez):
Maga söpörje össze a cserepet és takarodjék ki!... Te meg! ... (az urához fordul) elment a te eszed, János? Parlamenti elnöknek képzeled magad és engem valami jött-ment képviselőinek, hogy így rám csöngetsz? Nem szégyelled magad a cseléd előtt?

ROZÁL (el):
No most a nagyságos úrra terül a lepedő!

Második jelenet
(Rozál nélkül)

KOLTAY:
Mucus, ha ekkora lárma van, bennmaradnák a hibák a dolgozatba.

KOLTAYNÉ:
És ha bennmaradnak? Akkor tíz évvel később lépsz ellő a tizenhetedik fizetési rangosztályba? Akkor többet kapunk ki havonként 200 koronával? Te Minimax, te, aki maximum, ha a létminimumot tudod haza hozni elsején.

KOLTAY:
Mucus, penzióba küldenek.

KOLTAYNÉ:
Akkor penzióba mész...

KOLTAY:
Akkor kevesebb jövedelmünk lesz.

KOLTAYNÉ:
Nincs kevesebb a kevésnél.

KOLTAY:
Romulus et Remus...

KOLTAYNÉ:
Hagyd azokat az irkákat! Azt mondd meg nekem, hogy mi lesz velünk? Hanggal terrorizálom a cselédet, hogy ne kérje a bérét. Így lassan mindent összetör, annyira fél tőlem. Az apró hitelezők úgy járnak hozzánk, mint a hívők Máriacellbe. Hát még a nagyok! Azokra gondolni se merek.

Harmadik jelenet
(Voltak, Rozál majd Róth)

ROZÁL:
A fűszerestől vannak itt, kérem.

KOLTAYNÉ:
Hányan?

ROZÁL:
Csak egyen. Maga a Róth úr.

KOLTAYNÉ:
Hát akkor mért mondja, hogy Vannak?

KOLTAY:
Vannak, az a lenni igének prézensz plurálisza.

ROZÁL:
Mégis itt vannak.

KOLTAYNÉ:
Küldje el.

ROZÁL:
Nem én.

KOLTAYNÉ:
Mondja, hogy majd az örökségbül...

ROZÁL:
A Róth úr aszongya, előbb éri ütet az öregség, mint a nagyságáékat az örökség.

KOLTAYNÉ:
Hát akkor ...

ROZÁL:
Hát akkor mán itt is van (el).

RÓTH UR (bejön):
Kezét csókolom, nagyságos asszonyom.

KOLTAYNÉ:
Róth úr, nem mondta a lány, hogy nem vagyunk itthon?

RÓTH UR:
De mondta, nagyságos asszonyom.

KOLTAYNÉ:
Na hát, ha mondta, kedves Róth úr?

RÓTH UR:
Gondoltam, mégis itthon tetszenek lenni.

KOLTAYNÉ:
Az nem létezik. Ha a cseléd azt mondja, hogy nem vagyunk itthon, akkor mi tényleg nem vagyunk itthon. Mi nem tagadtatjuk le magunkat.

RÓTH UR:
Kérem szépen, tanár úr, csak úgy el tetszik tűrni, hogy gúnyt űzzenek a szegény, de jóravaló kereskedőből?

KOLTAY:
Arról szó sincs, kedves Róth úr. De ön tudja, hogy ex nihilo nihil...

RÓTH UR:
Tudom kérem. Lex mihi, ló mihi.

KOLTAY:
Nahát, akikor. Hát nincs, kedves Róth úr!

RÓTH UR:
Legalább a kisebbik számlát?

KOLTAYNÉ:
Majd a nagyobbal együtt, mihelyt hozzájutunk az örökséghez.

RÓTH UR (legyint):
Eh, kérem! Még egyszer elküldök, aztán pörölöm. Kezét csókolom nagyságos asszony.

KOLTAYNÉ:
Isten Vele, Róth úr!

KOLTAY:
Isten megáldja, kedves barátom! (Róth el.)

Negyedik jelenet
(Voltak, Róth úr nélkül.)

KOLTAY:
Romulus et Remus…

KOLTAYNÉ:
Ne bújj el Romulus és Rémus mögé, mert én azoknak is megmondom a véleményemet. Inkább azon törd a fejed, hogy mi lesz velünk? Ki fizeti ki az adósságainkat? Mondd János, mért csináltál annyi adósságot?

KOLTAY:
Hát mit csináljon, mucus, egy szegény (középiskolai tanár vidéken?

KOLTAYNÉ:
Középiskolai tanárok ne szülessenek.

KOLTAY:
Édes Istenem!

KOLTAYNÉ:
Ha születtek, ne házasodjanak!

KOLTAY:
Édes Istenem!

KOLTAYNÉ:
Ha házasodtak, ne legyenek gyerekeik!

KOLTAY:
Édes Istenem!

KOLTAYNÉ:
Ha lettek, János, ha lettek, János, fiuk legyenek és ne lányok.

Ötödik jelenet
(Voltak, Kató)

KATÓ:
Kezüket csókolom, apa, anya, csak folytassák, világért se zavartassák magukat. Azt szeretem én hallani, mikor zeng a zivatar. (Kezet csókol szépen, a hangulat megenyhül.)

KOLTAY:
Anyád exerciroz egy kicsit, fiacskám.

KOLTAYNÉ (de már nem haragosan):
Úgy, úgy, csak jelents föl a lányaimnál!

KATÓ:
Anyus, én zongora-órán voltam, ne is mondjam, ugye, hogy a Bleyer néni kér, hogy ha lehetne a pénzt...

KOLTAYNÉ:
Ne is mondd, fiam!

KATÓ:
Majd azt mondom neki, hogy kifizetjük az örökségből. Jaj, de jó az örökségből fizetni! Akármennyit fizet el belőle az ember, mindig ugyanannyi marad.

KOLTAY:
Ne költsd lányom, az örökséget, mert az az anyád hozománya!

KATÓ:
Jé, mindig azt hittem, hogy a mamának nagyon sok hozománya volt!

KOLTAYNÉ:
Hát igenis, a kanadai bácsi...

KATÓ:
A Dollár-papa!

KOLTAY:
Hogy mondod?

KATÓ:
Jenő elnevezte Dollár-papának!

KOLTAYNÉ:
Hát igenis ... a Dollár-papa az én hozományom...

KATÓ:
Jaj! A Dollár-papa örökké él, mint a főnix-madár. Tudja anyus, hogy egy gazdag rokonnál, aki él, jobb egy szegény rokon, aki meghal?

KOLTAYNÉ:
Tudom lányom.

KOLTAY:
Majd meghal, lányom. Legyünk türelemmel. Krözosz is meghalt, Krasszusz is meghalt, az ókor összes milliomosai meghaltak.

KOLTAYNÉ:
Na, végre! hogy kijön valami a klasszikus ókorból! Ha Krauzusz is meghalt, meghal az öreg Hoffmann is, ha isten élteti!

KATÓ:
Isten adjon neki hosszú életet, ha már nem segít rajtunk.

KOLTAYNÉ, KOLTAY:
Ámen.

Hatodik jelenet
(Voltak, Giza és Szekeres)

GIZA (benyit):
Kezüket csókolom ... szabad? Vendéget is hoztam. Jöjjön Jenő, csend van.

KATÓ:
Gyertek csak, gyertek! (Szekeres, Giza bejönnek.)

KOLTAY:
Adjon Isten, fiam.

KOLTAYNÉ:
Kerüljön beljebb, doktorkám.

SZEKERES:
Kezüket csókolom ...

GIZA:
Jenő azt mondja, hogy egy ötlete van.

SZEKERES:
Egy príma ötletein van, Tilda néni.

KOLTAYNÉ:
És mit céloz az az ötlet?

SZEKTRES:
Hát istenem ... hogy nekem meg a Gizikének ne kelljen várnunk.

KATÓ:
Csak hallgassátok meg, mama. A Jenő okos fiú!

SZEKERES:
Tetszik tudni... evvel a Dollár- papával...

KOLTAYNÉ:
Hagyja, Jenőkém.

KOLTAY:
Abból már nem jön ki semmi.

SZEKERES:
Sokat gondolkoztam... Már élve a Dollár-papa nekünk nem használ... (Büszkén.) Azt hiszem, jő volna holttá nyilvánítani.

KOLTAYNÉ:
Ez az az ötlet?

SZEKERES (büszkén):
Ez! Nem príma? Evvel közelebb jött az örökség. Ez föllendítené egy kicsit a hitelt... Ez időt adna, amíg...

KOLTAYNÉ:
Amíg?

SZEKERES:
Amíg egy másik ötlet születik.

KOLTAYNÉ:
Nem, Jenőkém! Csak hagyja élni azt a szegény Dollárpapát. Szegény emberek vagyunk, szélhámosok még nem.

KOLTAY:
Ne siettesse fiam. Krőzosz is meghalt...

KOLTAYNÉ:
És Krauzusz is. Majd mondok én egyebet...

SZEKERES:
Halljuk!

Hetedik jelenet
(Voltak, Rozál, majd Brenner)

ROZÁL:
A Brenner ur. (El)

KOLTAYNÉ:
Na most jön a java. Gyerekek el!

KATÓ:
Jöjjön, Jenő, hátha kitaláltunk valamit. (Hárman el.)

(A jelenet elején Koltayné olyan édes, mint a cukor.)

BRENNER:
Kezét csókolom nagyságos asszony ... jónapot tanár úr!

KOLTAYNÉ:
Hozta isten a Brenner utat!

KOLTAY:
Van szerencsém, Brenner úr!

BRENNER:
Igazán örülök, hogy itthon találom tanár-úréket...

KOLTAY:
Megengedik, hogy én átmenjek a másik szobáiba? Ezeket a dolgozatokat mégis ki kell javítani.

KOLTAYNÉ:
Eriggy csak, fiam, Brenner úr megbocsát. (Koltay el.)

BRENNER:
És különben is a nagyságos asszony a pénzügyminiszter.

KOLTAYNÉ:
Ó, ahol nincs pénz, ott nincs pénzügy, Ott nem kell pénzügyminiszter...

BRENNER:
Nagyszerű mondás... hehehe... (Más hangon.) Méztatik tudni, hogy azokat az apró váltókat, amik a tanár úr nevével forgalomban vannak és fedezetlenek...

KOLTAYNÉ (sóhajt):
Igen... ezek az uram irodalmi művei...

BRENNER:
Azokat a vezetésem alatt álló szövetkezetnél egyesítettem.

KOLTAYNÉ:
Nagyon kedves volt öntől és most csak arra kérem, legyen türelemmell

BRENNER:
De meddig?

KOLTAYNÉ:
Amíg az örökségünket megkapjuk.

BRENNER:
A kanadai rokon után? Az, kérem, még meg se halt.

KOLTAYNÉ:
Ön nem is hiszi, hogy az imént milyen közel volt hozzá.

BRENNER:
Mikor?

KOLTAYNÉ:
Most, alig öt perce. És különben, Krözusz is meghalt, Krauzusz is

BRENNER:
Ezt igazán csodálom.

KOLTAYNÉ:
Pedig meghaltak, az uramtól tudom.

BRENNER:
Nem azt, kérem, hogy ez a Krausz, akit említeni méztatik, hanem ezt az egész kanadai rokonit. Ne méztassék haragudni, de ez pontosan úgy hangzik, mint egy amerikai nagybácsi.

KOLTAYNÉ:
Kérem, Brenner úr, ön nem hiszí, hogy Hoffmann Tamás, aki ezelőtt húsz évvel ment ki Kanadába, az én közeli rokonom?

BRENNER:
Ó, kérem! Kanada. Egy közeli rokon, aki olyan messzire ment, az már nagyon távoli rokon. És a tanár úr adósságai már ötezer koronára rúgnak.

KOLTAYNÉ:
Sok, sok. Még vagyonnak is sok volna, hát még adósságnak!

BRENNER:
És nem tűnt fel még nagyságos Asszonyomnak, hogy milyen nyugodtan vártam, dacára annak, hogy erre a tökére semmi érdemleges részletfizetés nem történt?

KOLTAYNÉ:
Nem tűnt fel, Brenner úr. Nekem az tűnik fel, ha fizetünk.

BRENNER:
A tanár urnák már megpendítettem. Tetszik tudni, özvegy ember vagyok...

KOLTAYNÉ:
Tudom, hijgyje el, jobb egy özvegynek.

BRENNER:
Két fiacskám van... nagyon kedves gyerekek... és én se vagyok még öreg ember.

KOLTAYNÉ:
Arról szó sincs.

BRENNER:
És én - a Gizike kisasszonyra gondoltam...

KOLTAYNÉ:
Az én Gizikémre?

BRENNER:
Igen arra...

KOLTAYNÉ:
Hm... hát kedves Brenner úr... hm...

BRENNER:
És akkor minden rendben volna, nem igaz? Csak nem fogom az apósomat se lefoglalni, se elárverelni... hehehe!

KOLTAYNÉ:
Ezt maga elmondta az uramnak?

BRENNER:
Úgy körülbelül.

KOLTAYNÉ:
És az uram már felelt?

BRENNER:
Semmit.

KOLTAYNÉ:
Na hát én felelek valamit. Hallja, Brenner úr, szedje össze a váltóit, de egy-kettő, szedje össze és menjen velük, amerre lát, amíg szépszerivel teheti.

BRENNER:
De nagyságos asszony!

KOLTAYNÉ:
Mert ha mingyárt el nem megy, én úgy kiseprűzöm innen magát, ahogy még kérőt ki nem seprűztek sehonnan! Sipirc, Brenner úr! gimnáziumban tanár az én uram, nem leánykereskedelmiben!

BRENNER:
De nagyságos asszony!

KOLTAYNÉ:
Nem adom én el a lányomat se ötezer koronáéit, se 25-ért, ha mégugy foglaltat és árvereltet is. Gyerünk, Brenner úr, gyerünk, amig parancsolok magamnak!

BRENNER:
Kezét csókolom, nagyságos asszony, ezt még meg tetszik bánni.

KOLTAYNÉ:
Bánom is én, hogy megbánom! Egy-kettő, Brenner úr, ott az ajtó, ne nagyon keresse. (Brenner el, Koltayné kifújja magát.) Hű, de haragszom megint! János! János!

Nyolcadik jelenet
(Koltayné, Koltay.)

KOLTAY:
Parancsolj, cicám!

KOLTAYNÉ:
Megállj, kenyér, megeszlek! Ott bent ülsz az iskolai dolgozatokon, amig én a lányod kérőit hajigálom ki.

Kilencedik jelenet.
(Voltak, Gizi, Szekeres.)

GIZI:
Anyus, bejöhetünk mi is, vagy megint veszekednek?

KOLTAYNÉ:
A Jenő jöjjön be, te eriggy vissza a Katóhoz.