Andrej Kurkov

SZÜRKE MÉHEK

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Grey Bees

Fordította: Balla Judit

Copyright © 2019 by Diogenes Verlag AG, Zurich

Hungarian Translation © Balla Judit 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635801190

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1.

A hideg hajnali három körül kiverte az ágyából Szergej Szergejicset. A Szeretett dácsánk magazinban látott kép alapján sajátkezűleg épített, üvegajtós, a felső részén két főzőlappal felszerelt kályhája már semmi meleget nem adott. A mellette álló bádogvödrök üresek voltak. Szergejics belenyúlt az egyikbe a sötétben, de az ujjai csak egy kevés széntörmeléket tapintottak.

– No, akkor menjünk – mormolta álmosan. Felhúzta a nadrágját, mezítláb belebújt öreg filcpapucsába, és magára terítette a kabátját. Fogta a vödröt és kiment.

A fészer mögött megállt a szénkupac előtt. Körülnézett és azonnal megtalálta a lapátot – az udvarban sokkal világosabb volt, mint bent a házban. Az első széndarabok hangosan csörömpöltek a vödör fenekére hullva, a többi már egyformán hangtalanul esett utánuk.

Valahol a távolban lőtt egyet egy ágyú. Fél perccel később újabb lövés, csak az már a másik oldalról.

– Nem tudnak aludni ezek a bolondok? Vagy így akarják felmelegíteni magukat? – morgott Szergejics bosszúsan.

Visszaballagott sötét házába és meggyújtott egy gyertyát. Kellemes, meleg mézillat szállt fel. Hallotta a keskeny ablakfélfán álló ébresztőóra halk, megszokott, megnyugtató ketyegését.

A kályhában maradt még egy kis parázs, de így is kellett hozzá forgács és papír, amíg a fagyról behozott szén tüzet fogott. Amikor már hosszú, kék lángok táncoltak a kormos üveg mögött, Szergejics még egyszer kiment az udvarra. A távoli ágyúdörgés, amit a házban alig lehetett hallani, kelet felől hallatszott. Most azonban egy másik, közelebbi zaj vonta magára Szergejics figyelmét. Feszülten hallgatózott: egyértelműen egy autó haladt a szomszédos utcán. Aztán megállt. Csak két utca volt a faluban, a Lenin és a Sevcsenko, meg a kis Micsurin köz, ami a kettőt kötötte össze. Szergejics maga a Lenin utcában lakott, kevéssé büszke magányban. Az autó a Sevcsenkón jött. Ott is már csak egy lakó maradt, Páska Hmeljenko, szintén korkedvezményes nyugdíjas, nagyjából vele egyidős, Szergejics gyerekkori ellensége a falusi iskola első osztálya óta. Páska konyhakertje Horlivka felé nézett, ami azt jelentette, hogy ő egy utcával közelebb volt Donyeckhez, mint Szergejics. Szergejics kertje a másik oldalon volt, Szlovjanszk felé nézett és lenyúlt egészen a szántóföldig, amely az elején lefelé terült el, aztán újra emelkedni kezdett, Zsdanyivka felé. Maga Zsdanyivka nem látszott a kertből, a domb mögött rejtőzött, de az ukrán hadsereget, amely a dombba ásott lövészárkokban és bunkerekben húzódott meg, időről időre hallani lehetett, sőt, még amikor nem is hallotta őket, Szergejics akkor is tudta, hogy ott vannak, ott ülnek az állásokban és lövészárkokban, balra a kis erdőtől, ahol régen traktorok és teherautók jártak a földúton. Már három éve ott voltak. Ugyanúgy, ahogy a Páska Sevcsenko utcája mögött meg a helyi banda itta a teát és a vodkát a maga állásaiban az orosz katonákkal. A konyhakertek mögött, a régi barackliget maradványai mögött, amit még a szovjet időkben ültettek, és a szántóföld mögött, amelyről a háború ugyanúgy eltüntette a parasztokat, ahogyan a Szergejics kertje és Zsdanyivka között húzódó földekről. Most, úgy két hete nyugalom volt, nem lőttek egymásra. Talán elegük lett? Vagy spórolni akartak a gránátokkal és a lőszerrel? Esetleg nem akarták zavarni Malaja Sztarogradovka két utolsó lakóját, akik erősebben kapaszkodtak a házaikba, mint kutya a kedvenc csontjába? A többi malosztarogradovkai mindjárt a harcok kezdetén úgy érezte, jobb lesz neki máshol. El is költöztek. Jobban féltették az életüket, mint a javaikat, és a két félelem közül az erősebbnek engedtek.

Szergejicsben nem halálfélelmet keltett a háború, hanem egyfajta értetlenséget és hirtelen közönyt mindennel szemben, ami körülvette. Mintha minden érzelem eltűnt volna belőle, egyet kivéve – a felelősséget, de azt is csak a méhei iránt. Nappal is, éjjel is rátört, nyugtalanságot ébresztve benne. A méhek most téli álmot aludtak, a kaptárak fala vastag volt, a kereteken és a lezárt tetők alatt filcréteg védte őket, kívülről meg minden oldalról fémlemezek. Mert még ha a fészerben állnak is a kaptárak, akkor is érkezhet valahonnan egy eltévedt gránát, és akkor a szilánkok először a fémlemezbe fúródnak, és utána talán már nem marad elég erejük, hogy a kaptár fából készült falát is átüssék és halált hozzanak
a méhekre…

2.

Délben átjött Páska. Szergejics éppen egy második teli vödör szenet szórt a kályhába, aztán a főzőlapra feltette a teáskannát. Úgy tervezte, csendben megiszik egy teát, de abból nem lett semmi.

Mielőtt beengedte a házba a hívatlan vendéget, a cirokseprű mögé dugta a falnak támasztott „önvédelmi baltáját”. Páskának is van valamije önvédelemre, de az egy pisztoly, vagy egy Kalasnyikov, ki tudja, ezért ha meglátná a baltát az előszobában, vigyorogna, mint mindig, amikor ki akarta mutatni, mekkora balféknek tartja a másikat. Szergejicsnek csak ez a baltája volt, hogy megvédje magát. Semmi más. Éjszakánként az ágy alá tette, így tudott mélyen és nyugodtan aludni. Nem mindig, természetesen.

Szergej Szergejics ajtót nyitott Páskának. Közben nem túl barátságosan morgott, mert hirtelen minden régi sérelme előtört, amit Sevcsenko utcai szomszédja okozott neki, és amely valószínűleg sosem fog elévülni.

Az tolult elő benne, milyen gyakran gonoszkodott vele Páska, titokban megverte, beköpte a tanároknál, és azt sem hagyta, hogy másoljon róla. Az ember azt hinné, negyven év alatt már mindent meg lehet bocsátani és el lehet felejteni. Hát megbocsátani – azt igen. De elfelejteni ugyan hogyan lehetne, amikor az osztályban a hét lány mellett csak ők ketten voltak fiúk, Páska meg ő? Ami azt jelentette, hogy Szergejicsnek az egész osztályban nem volt barátja, csak ez az egy ellensége! Még ha az „ellenség” azért kicsit túl erősen és túl komolyan hangzik is.

– Üdv, Szerzs! – köszönt Páska kissé feszülten, amikor belépett a házba. – Éjszaka volt áram – közölte, miközben körülnézett a cirokseprű után, amivel le akarta söpörni a havat a csizmájáról.

Megtalálta és felkapta a seprűt, aztán elvigyorodott, amikor meglátta mögötte a baltát.

– Nem igaz – felelte nyugodtan Szergejics. – Felébredtem volna, ha lett volna áram. Mindig felkapcsolva hagyok mindent, hogy le ne maradjak róla.

– Biztosan mélyen aludtál. Mindig úgy alszol, hogy egy robbanásra se ébrednél fel. És csak fél óráig volt áram. Idenézz! – mutatta a mobiltelefonját Páska. – Egy kicsit fel tudtam tölteni. Nem akarsz felhívni valakit?

– Nincs senki, akit felhívjak. Akarsz egy teát? – kérdezte Szergejics egyetlen pillantást sem vetve a telefonra.

– Honnan van teád?

– Honnan?! A baptistáktól!

– Nézzenek oda! – álmélkodott Páska. – Az enyém már régen elfogyott.

Leültek az asztalhoz, Páska háttal a kályhának.
A kályhából és az oszlopként álló kályhacsőből jó meleg áradt.

– Miért ilyen gyenge ez a tea? – morgott a vendég, amikor meglátta a csészéjét, aztán gyorsan és már sokkal barátságosabban megkérdezte: – Van valami ennivalód?

Szergej pillantása dühösre változott.

– Nekem nem hoznak éjszaka humanitárius segélyeket!

– Nekem sem.

– És mást?

– Semmit!

Szergejics fújt egyet, és ivott a teájából.

– Ma éjjel sem volt itt senki?

– Miért, láttál valamit?

– Kimentem szénért, amikor bent hideg lett.

– Azok a mieink voltak, odaátról – bólintott Páska. – Felderítők.

– És mit derítettek fel?

– Azt nézték, vannak-e ukrók a faluban.

– Tényleg? – Szergejics Páska ide-oda ugráló pillantását figyelte.

Páska, mintha sarokba szorították volna, azonnal megadta magát.

– Nem – vallotta be. – Valamilyen alakok voltak. Horlivkából, azt mondták. Egy Audit kínáltak papírok nélkül háromszáz dollárért.

– És? Megvetted? – kérdezte Szergejics ferde vigyorgással.

– Bolond vagyok én? – Páska megrázta a fejét. – Ha bementem volna a házba a pénzért, utánam is jöttek volna, aztán puff, bele a kést a hátamba. Tudom én, hogy megy az ilyesmi.

– Hozzám miért nem jöttek? – kérdezte Szergejics egy újabb kétkedő vigyorral.

– Azt mondtam nekik, egyedül vagyok a faluban. Különben sincs már út a Szevcsenkóról a Leninre, csak a kráter a Mitkovék előtt. Azon csak egy tank megy át.

Szergejics hallgatott. Nézte Páskát a ravasz képével, ami egy öreg zsebtolvajhoz is jól illett volna, egy olyanhoz, akit sokszor elkaptak és összevertek, és aki ettől ijedős lett. Páska a maga negyvenkilenc évével jó tíz évvel nézett ki idősebbnek Szergejicsnél. Talán az arca fakó színe miatt, talán a szétkapart bőre miatt – mintha egész életében tompa pengével borotválkozott volna, tönkretéve az arcát. Szergejics ránézett, és arra gondolt, hogy ha nem csak ők ketten maradtak volna itt a faluban, soha szóba sem állna vele. Csak élnének tovább párhuzamosan, mindenki a maga utcájában. Ő, Szergejics,
a Leninben, Páska a Sevcsenkóban. Haláluk napjáig nem beszélnének egymással. Ha nem jött volna a háború.

– Elég régen nem lövöldöztek már itt nálunk – sóhajtott fel a vendége. – Gatnajánál régebben csak éjjel csinálták, de most már nappal is. Mondd csak – Páska hirtelen kissé előredőlt –, ha a mieink kérnének tőled valamit, megtennéd?

– Milyen „mieink”? – kérdezett vissza mogorván Szergejics.

– Hát a mieink, Donyeckből! Mit játszod itt a hülyét?

– Az én „mieinkjeim” a fészerben vannak, és rajtuk kívül nem ismerek semmilyen „mieinket”. Nekem te sem vagy éppen „mieink”!

– Miért vagy már ilyen mogorva, hallod? Nem aludtad ki magad? – Páska elégedetlen fintort vágott. – Vagy megfagytak a méheid, hogy rajtam ereszted ki a mérgedet?

– Majd adok én neked, megfagyni! – Szergejics hangja komolyan fenyegetőre vált. – Ha egy szót is szólsz a méheimre…

– De hát én becsülöm a méheidet! Nincs nekem semmi bajom velük, éppen ellenkezőleg, csak aggódom értük – szakította félbe gyorsan Páska. – Nem értem, hogy vészelik át a telet. Nincs hideg nekik ott a fészerben? Én megfagynék ott kint!

– Amíg a fészer sértetlen, nincs hideg – magyarázta Szergejics megenyhülve. – Vigyázok rájuk! Minden nap megnézem őket.

– Hogy alszanak egyáltalán azokban a kaptárakban? – kérdezte Páska. – Mint az emberek?

– Igen, mint az emberek! Mindegyik a maga ágyacskájában.

– De ott nincs fűtés. Vagy beszerelted? – kérdezte csodálkozva Páska.

– Nekik nem kell fűtés! Náluk bent plusz 37 fok van. Bemelegítenek ők maguknak.

Most, hogy a méhekről beszéltek, a beszélgetés barátságosabban folyt tovább. Úgy tűnt, Páska felismerte, jobb, ha békességben válnak el. Még az elköszönés is rendesen sikerülhet, nem úgy, mint legutóbb, amikor Szergejics szitkozódva kihajította.

– Egyébként gondolkodtál a nyugdíjon? – kérdezte Páska.

– Mit kell azon gondolkodni? – Szergejics vállat vont. – Amint a háborúnak vége, a postás majd meghozza egyszerre a három évit! Akkor kezdődik majd csak az igazi élet!

Páska vigyorgott, látszott, hogy csipkelődött volna egy kicsit, de aztán inkább befogta a száját.

Mielőtt elment, még egyszer egymásra néztek Szergejiccsel.

– Nézd, amíg még van rajta töltés… – Páska újra Szergejics felé nyújtotta a telefonját. – Nem akarod felhívni a te Vitalinádat?

– Mi az, hogy az én Vitalinám? – kérdezte csodálkozva Szergejics. – Már hat éve nem az enyém. Nem, nem hívom fel.

– És a lányodat?

– Menj már innen! Megmondtam, hogy nincs kit felhívjak.

Azzal bevágta a vendég mögött az ajtót.

3.

– Ez meg mi lehet? – gondolkodott hangosan Szergejics.

A konyhakertje szélén állt, a fehér mező előtt, amely széles nyelvként nyúlt le a dombon, és kapaszkodott fel aztán ugyanolyan lankásan Zsdanyivka felé. Ott, a behavazott horizonton rejtőztek az ukrán hadsereg állásai. Szergejics innen nem tudta kivenni őket, messze voltak, és a szeme sem volt a legjobb. Jobbra hol sűrű, hol ritkásabb erdősáv húzódott szélfogóként, át a völgyön, aztán a túloldalon fel a hegyre. A zsdanyivkai elágazásig egyenes vonalban álltak a fák, a földút mellé ültették őket, amely most eltemetve feküdt a hó alatt, és amelyen a harci cselekmények kezdete óta nem járt senki. 2014 tavasza előtt még egészen Szvetlojéig és Kalinovkáig el lehetett jutni rajta.

Szergej Szergejicset általában szinte magától vitte a lába a konyhakert szélére, anélkül, hogy gondolkodott volna rajta. Gyakran járt ki az udvarába, nézte, megvan-e rendben mindene. Néha a fészerbe ment a méhekhez, néha a garázsba a zöld Zsigulijához, néha a szénkupachoz a hosszan égő szénfajtából. A kupac napról napra egyre kisebb lett, mégis legalább adott valami kis biztonságot, hogy holnap is, meg holnapután is meleg lesz még. Néha meg a gyümölcsösbe vitte a lába. Ott megállt az alvó alma- és barackfák között. A kert hátsó határánál valamivel ritkábban találta magát, ott csikorogva repedezett a hókéreg a lába alatt, de a csizmája soha nem süppedt mélyre, mert a téli szél mindig lefújta a havat a mezőre, a völgybe, ami azt jelentette, hogy fent és Szergejics konyhakertjében csak kevés maradt meg belőle.

Nemsokára dél, ideje lenne bemenni a házba, de az a folt ott, ahol a szántóföld felhúzódik Zsdanyivka felé, az ukrán lövészárkok felé, nem hagyta nyugodni. Néhány napja, amikor utoljára állt a kert végében, még nem volt folt a hófehér mezőben. Csak hó volt, amelyből, ha az ember belenézett, fehér zúgást kezdett hallani, egy csendet, amely hideg kezével megragadta a lelket, és sokáig nem is eresztette el. Különleges csend volt az itteni csend: a zajok, amelyeket Szergejics megszokott, és amelyekre már nem is figyelt oda, a csend részei lettek. Mint például a távoli tüzérségi tűz visszhangja. Most is, ahogy kényszerítette magát, hogy füleljen, valahol jobbra, talán tizenöt kilométerre, lőttek, és balra is, már ha azok a hangok nem az előbbiek visszhangjai voltak.

– Talán egy ember van ott? – kérdezte magától Szergejics újra hangosan, és tovább figyelt.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a levegő áttetszőbb lenne.

– Mi más lehet? – tűnődött. – Ha lenne távcsövem, mindent látnék! És már otthon ülnék, a melegben… Vajon Páskának van távcsöve?

Ezúttal a lábai a gondolatait követték, és Páskához vitték. Elhagyta a Mitkovék háza melletti gránáttölcsért, amelyet nagy ívben ki kellett kerülni, aztán továbbment a Sevcsenkón, az éjjel itt járt autó keréknyomában, amelyről Páska végül talán tényleg igazat mondott, de persze az is lehet, hogy hazudott. Csinál ő ilyet.

– Van egy távcsöved? – kérdezte Szergejics köszönés nélkül gyermekkori ellenségétől, amikor az ajtót nyitott neki.

– Van, de mire kell az neked? – Páska, úgy látszik, maga is a köszönés elhagyása mellett döntött – minek fölöslegesen pazarolni a szavakat?

– Van valami a szántóföldön az én oldalamon. Talán egy hulla!

– Én is jövök! – Páska szemében kíváncsi szikra gyúlt. – Várj meg!

Elmaradt mögöttük a kráter a Mitkovék házánál. Menet közben Szergejics felnézett az égre – úgy tűnt, mintha máris sötétedne, pedig még a legrövidebb téli napoknak sincs végük fél kettőkor! Aztán egy pillantást vetett a masszív öreg távcsőre, amely barna bőrzsinóron lógott Páska kabátjának kidomborodó mellrészén.
A prémkabát persze nem domborodott volna ki annyira, ha Páska nem gyömöszölte volna be alá a birkabőr gallérja hosszú végeit. Maga a gallér most kerítésként állta körbe vékony nyakát, és megbízhatóan megvédte a jeges széltől.

– Hol van? – Amint elérték a konyhakert szélét, Páska máris a szeméhez emelte a távcsövet.

– Arra nézz, egyenesen, egy kicsit jobbra, a domboldalban! – Szergejics a kezével mutatta az irányt.

– Igen, igen… – mormolta Páska. – Igen! Látom!

– És? Mi az?

– Egy katona hullája. De hogy melyiküké… Hol van a jelvénye? Nem, azt nem látni… olyan hülyén esett el, hogy nem látszik!

– Hadd nézzek bele én is! – kérte Szergejics.

Páska leengedte a távcsövet és átnyújtotta neki.

– Itt van, méhész, neked talán élesebb a szemed!

A valami, ami a távolból sötétnek tűnt, közelről zöld volt. A halott a jobb oldalán feküdt, a tarkójával fordulva Malaja Sztarogradovka felé, azaz arccal az ukrán lövészárkoknak.

– Mit látsz? – kérdezte Páska.

– Mit látok? Ott fekszik valaki. Halott. Katona. Fene tudja, melyik oldalé. Talán ezeké, talán azoké!

– Értem. – Páska bólogatott, és a feje úgy ingott a felhajtott birkabőr gallérban, hogy Szergejicsnek, aki már leengedte a távcsövet, nevetnie kellett.

– Mi van? – kérdezte Páska bizalmatlanul.

– Úgy nézel ki a galléroddal, mint egy felfordított harang. Túl kicsi a fejed az ilyen luxushoz!

– Akkora, amekkora – mondta harapósan Páska.
– Különben is, a kis fejet nehezebben találja el a golyó. Az olyan nagyot, mint a tiéd, egy kilométerről sem tévesztik el!

Együtt gázoltak át a gyümölcsösön, a konyhakerten, az udvaron, egészen a Lenin utcára nyíló kapuig. Hallgatagon, nem is nézve egymásra. A kapunál Szergejics megkérte Páskát, hagyja ott nála néhány napra a távcsövet. Páska beleegyezett, aztán elindult a Micsurin köz felé, anélkül, hogy egyszer is visszanézett volna.

4.

Szergej Szergejicset a következő éjszaka nem a saját hidege, hanem egy idegen, álombéli hideg ébresztette fel. Pontosabban: azt álmodta, hogy katona. Lelőtték és ott hagyták a hóban heverve. És rettenetes hideg vette körül. A halott test már megdermedt, most pedig lassan kővé vált, és maga is hideget kezdett sugározni. Szergejics ennek a kőtestnek a belsejében aludt, és hideg iszonyat töltötte el álmában és azon kívül, a saját testében is. Tűrte, amíg az álom végül el nem engedte. Amint az álom gyengült, Szergejics felkelt az ágyból. Megvárta, amíg az ujjai abbahagyják a reszketést az álmában átélt hidegtől, aztán a vödörből széndarabkákat szórt a kályhába, és a sötétben leült az asztalhoz.

– Miért nem hagysz aludni? – suttogta.

Egy órát is ülhetett ott, miközben a szeme lassan hozzászokott a sötétséghez. A szobában vízszintes rétegekre oszlott a levegő, a bokájánál hideg volt, a vállánál és az arcánál meleg.

Szergejics felsóhajtott, meggyújtott egy sárga gyertyát, és a szekrényhez lépett, kinyitotta a bal ajtaját, és
a gyertyával bevilágított a belsejébe. Ott lógott üres vállfák között a felesége, a volt felesége, Vitalina egyik ruhája. Szándékosan hagyta itt, egyértelmű utalásként. Mint az egyik okot, amiért elment.

A kis láng reszkető félhomályában nem látszott jól
a ruha mintázata, de Szergejicsnek nem is volt rá szüksége. Csukott szemmel is látta az egész, egyszerű mintát:
a világoskék anyagon vörös hangyák vonultak, egy sor fel, egy sor le, szorosan egymás mellett, valószínűleg hangyák tucatjai. Hogy juthat egyáltalán ilyesmi egy ruhatervező eszébe? Nem lehetett volna egyszerű és szép, mint mindenki más ruhája, pöttyökkel vagy margarétákkal, vagy ibolyákkal?

Szergejics régi szokás szerint a jobb hüvelykujja és mutatóujja között kioltotta a gyertya lángját, beszívta az utolsó, édes füstcsíkot, aztán visszafeküdt az ágyba.
A takaró alatt meleg volt. Ilyen melegben melengető álmoknak kellene jönniük, nem olyanoknak, amelyek hideg borzadállyal töltik el az embert!

A szeme lecsukódott, és félálomban megint a jól ismert ruhát látta maga előtt a hangyákkal. Csak ezúttal nem
a szekrényben, hanem Vitalinán. Hosszú ruha, leért
a térdéig. A piros hangyák szabályosan rohangáltak az anyagon, mert Vitalina a Lenin utcán sétált benne, és a könnyű szél ide-oda lebegtette a ruháját. Vitalina nem is járt, hanem lebegett. Pontosan úgy, mint amikor először lépett ki az udvarról az utcára. Mintha csak azért ment volna ki, hogy megmutassa magát az utcának és az egész falunak, mint valami tekintélyt parancsoló igazolványt, amelynek a megpillantására mindenkinek félre kell húzódnia az útjából. Azon a napon, az első napon, miután megérkezett Vinnicjából, még ki sem pakolta az összes táskáját és bőröndjét, de azonnal kivette a dolgai közül a hangyás ruhát, kivasalta, felvette, és elindult benne az utca végén álló templomba. Szergejics megpróbálta megállítani, vegyen fel valami mást, könyörgött neki, de ugyan már! Vitalina karakterével, és azzal, ahogyan a „szépet” szerette, nehéz volt kijönni. Sőt, lehetetlen.

Vitalina akkoriban azt gondolta, Szergejics majd vele sétál az utcán, de ő csak a kapuig kísérte el. Szégyellt továbbmenni egy nővel, aki piros hangyákkal öltözött ki.

Vitalina ezért egyedül indult el, bátor, sőt, egyenesen kihívó járással. Az összes szomszédot odacsalta a kerítéshez, az ablakhoz, a kertkapuhoz. Akkor persze még élt
a falu, szinte minden házból gyereknevetés hallatszott ki.

A következő néhány napban természetesen ő volt a fő beszédtéma a faluban…

Pedig nem a ruha miatt szeretett bele és vette feleségül Szergejics! A ruha nélkül sokkal jobb volt, és csak az övé. Sajnos nem olyan hosszú ideig, mint szerette volna.

Furcsa módon Szergejics álmában Vitalina első sétája a faluban másképpen festett, mint ahogy a valóságban történt. Álmában ő is ott ment mellette, és fogta a kezét. Biccentett, köszönt a szomszédoknak, még ha azok szeme úgy tapadt is a hangyás ruhára, ahogy a legyek tapadnak nyaranta az asztal fölé akasztott légypapírra.

Álmában a templomig sétáltak, de nem léptek be a nyitott ajtón, hanem a templomot megkerülve a temetőbe mentek, ahol a néma keresztek és sírkövek elvették az ember kedvét a mosolygástól és a hangos beszédtől. Szergejics a szülei sírjához vezette Vitalinát. Egyik szülője sem töltötte be az ötvenet. Azután megmutatta neki a többi rokont is: az apja nővérét a férjével, az unokatestvérét a két fiával, akik egy autóbalesetben haltak meg részegen, és az unokahúgáról sem feledkezett meg, pedig őt a temető legvégébe dugták, a szurdok fölé, csak azért, mert az apja összeveszett a tanácselnökkel, az meg ott állt bosszút rajta, ahol csak tudott.

Ha az ember hosszú ideig él egy helyen, több rokona van a temetőben, mint az élők között.

Szergejicsnek ekkor eszébe jutott álmában, hogy a Vitalina érkezése utáni második vagy harmadik napon tényleg voltak a temetőben, de akkor Vitalina illően öltözött, feketébe. Szergejics szerint nagyon jól állt neki
a fekete.

Az ablak előtt hirtelen hangosan csattant valami. Szergejics összerezzent, és elvesztette az álma fonalát.
A temető eltűnt, Vitalina is eltűnt a hangyás ruhájában, és ő maga is eltűnt, mint amikor a moziban a vetítés alatt elszakad a filmtekercs.

Ahhoz már nem volt elég a csattanás, hogy Szergejics kinyissa a szemét.

Valahová becsapódott, gondolta. Nem nagyon közel, csak nagy kaliberű volt. Ha közel lett volna, kiestem volna az ágyból.

És ha a lövedék a házat találta volna el, akkor ő örökre ott maradt volna ebben az álomban, amelyben kellemesebb és melegebb volt, mint az életben. Ráadásul már a hangyás ruha sem bosszantotta, sőt, már egyenesen tetszeni is kezdett neki.

5.

– Ott hever közvetlenül a lábuk előtt, igazán elvihették volna! – Páska mérges volt, és nem is rejtette el a mérgét.

A lebombázott templom felől hideg, csípős szél fújt. Páska behúzta a nyakát, próbált a birkabőr kabátja felhajtott gallérja mögé bújni a szél elől. Örömtelen profilja
a forradalom egyik ábrázolására emlékeztette Szergejicset a szovjet történelemkönyvből.

Megint a konyhakert végében álltak. Páska komoran nézett maga elé. Már komoran nyitotta ki egy órája Szergejics kopogására is az ajtót, anélkül, hogy beinvitálta volna, de legalább gyorsan összekapta magát, és hajlandó volt régi gyerekkori ellenségével elmenni a kert végébe.

– Te talán nem tudsz aludni tőle, de nekem semmi közöm hozzá – morgott gyaloglás közben. – Ott fekszik, na és? Előbb-utóbb majd elviszik és eltemetik.

– De akkor is ember – próbálta meg elmagyarázni álláspontját Szergejics, és megbotlott, mert nem nézett a lába elé. – Az ember meg vagy éljen, vagy sírban feküdjön.

– Majd csak odakerül – intette le Páska. – Egy nap mind a föld alá kerülünk.

– Nem kellene lemennünk hozzá és legalább behúzni az erdőbe, hogy ne lássák?

– Én ugyan le nem megyek oda! Menjenek azok, akik odaküldték!

Páska hangja olyan elszántan hangzott, hogy Szergejics megértette, nincs értelme a további győzködésnek. Mégis tovább beszélt.

Még akkor is beszélt, amikor a keményre taposott hóban a dombon lefelé induló mező szélén álltak.

– Add ide a távcsövet! – kérte Páska.

Nézett egy ideig a távcsövön át, és elhúzta a száját. Amit látott, ugyanolyan kevéssé tetszett neki is, mint Szergejicsnek, csak neki egészen más gondolatai támadtak tőle, mint a szomszédjának.

– Ha lefelé ment, akkor az ukrókhoz tartozik – kezdte hangosan mérlegelni, miután leengedte a távcsövet. – Ha feléjük ment, felfelé, akkor viszont a miénk. Ha tudnánk, hogy a miénk, szólni lehetne a fiúknak Karusszelinóban, és akkor éjszaka elvihetnék. De pont keresztben fekszik! Nem lehet tudni, hova akart menni. Szerzs, hallottad egyébként az éjjel a rakétát?

– Igen – bólintott Szergejics.

– A temetőt találhatták el.

– Kik?

– Ördög tudja. Van egy kis teád?

Szergejics az ajkába harapott. Illetlenség lett volna nemet mondani, végtére is Páska az ő kérésére jött el, pedig először nem is akart jönni.

– Adok egy keveset, menjünk.

A nehéz csizmájuk talpa alatt ropogó hó úgy csikorgott, mint a fagyott homok.

Szergejics ment elől. Közben azon gondolkodott, mibe tegye a teát Páskának. Gyufásdobozba tenni túl kevés, akkor Páska megsértődik. De a majonézes üveg meg túl sok.

A ház ajtaja előtt a betonon topogva veregették le
a lábukról a havat.

Szergejics végül mégis egy majonézes üvegbe töltötte a teát Páskának, de nem töltötte meg teljesen az üveget, csak úgy a kétharmadáig.

– Hagyjam még itt neked a távcsövet, vagy eleget láttál? – kérdezte Páska, és megpróbált hálásnak tűnni.

– Igen, hagyd még itt – kérte Szergejics.

Ez alkalommal barátságosan váltak el.

Amikor egyedül maradt, Szergejics elment a fészer mellett, és meglátogatta áttelelő méheit, megnézte, minden rendben van-e. Aztán benézett a garázsba, és szemügyre vette zöld Zsiguli kombiját. Felmerült benne, hogy beindítja a motort, de félt, hogy felriasztaná vele a méheket. Hiszen itt vannak a szomszédban, a fából épült fal mögött. A fészer és a garázs olyanok voltak, mint az ikrek, és szinte egy tető alatt is álltak.

Az ablak előtt már elkezdődött a téli korai napnyugta. Szergejics felszerelkezett éjszakára szénnel, egy fél vödörnyit a kályhába szórt, becsukta a kályha ajtaját, aztán feltett egy fazék vizet. Ma hajdinakása lesz vacsorára. Aztán könyvet olvas a gyertyafénynél. Gyertyája még volt sok. Több, mint könyve. A könyvek mind régiek és szovjetek voltak, az üveges tálalószekrényben sorakoztak, az étkészlettől balra. Régiek voltak, de könnyű volt olvasni őket, a betűk nagyok és jól kivehetőek voltak, és minden érthető volt, mert egyszerű történeteket meséltek el. A gyertyák két ládában feküdtek a sarokban, szoros rétegekben, minden réteget viaszpapír választott el egymástól. Már maga ez a viaszpapír is nagy érték volt! Még az esőben és igazi viharban is tüzet lehetett gyújtani vele. Ha egyszer meggyulladt, semmi nem olthatta el. Amikor egy lövedék eltalálta a Lenin-templomot – azért hívták Leninnek, mert a Lenin utca legvégén állt –, és a fatemplom leégett, Szergejics másnap odament, és a kőből emelt melléképületben, amit szintén elért a robbanás, talált két ládát tele kis, templomi gyertyákkal. Elhozta őket, először az egyiket, aztán a másikat hozta haza. Így fizetett végül jóval a jóért, ahogyan a Bibliában is áll. Milyen sok éven át adta ajándékba a papnak és az egyháznak a viaszát, amiből ezek a gyertyák készültek! Mindig ajándékba adta, és most Istentől megkapta ajándékba a gyertyákat. Éppen jókor, amikor kimaradt az áram. Így most a gyertyák szolgáltak villanykörték helyett. Még szent dolog is volt, hogy a nehéz időkben bevilágítják egy ember életét!

6.

Néhány nyugodt, szélcsendes nap után jött egy este, ami sötétebb volt, mint a megszokott. Az égen, amelyet alulról nem lehetett látni a téli sötétségben, vihar támadt, nehéz felhők söpörték félre a könnyűeket, és hirtelen puha pelyhek hullottak belőlük a száraz szélben megkeményedett hóra.

Szergejics ásítva újabb adag hosszan égő szenet szórt a kályhába, és két ujjal eloltotta a sárga templomi gyertyát. Ezzel el is készült mindennel, amit meg kellett tennie lefekvés előtt. Már csak az maradt, hogy magára húzza a takarót és aludjon, amíg el nem jön a reggel vagy a hideg. A hóesés miatt azonban a csend nem volt tökéletes.
A távoli tüzérségi tűzhöz már hozzászokott Szergejics, az már a csendje része volt. De a hóesés, a sokkal ritkább vendég, megzavarta a csendet a zizegésével az ablak előtt.

A csend természetesen viszonylagos, minden ember saját maga határozza meg magának, személyes hangjelenésként. Szergejics csendje korábban ugyanolyan volt, mint mindenki másé. Egy repülőgép távoli moraja az égen, a tücskök éjszakai cirpelése a nyitott alakon át gond nélkül a része lett. Minden halk nesz, ami nem bosszant vagy nem kényszerít arra, hogy az ember odaforduljon, végül a csend része lesz. Így volt ez régebben a csenddel, a béke idején. És így lett aztán a csenddel a háború idején is. A háború zajai elnyomták a békés zajokat, kiszorították a természet hangjait, de ahogy telt az idő, maguk is érdektelenné és mindennapivá váltak, bekerültek a csend szárnyai alá és már nem keltettek feltűnést.

Szergejics most ott feküdt, és a túl hangosnak érzett hóeséstől különös nyugtalanság fogta el. És ahelyett, hogy elaludt volna, gondolkodott.

Megint a mezőn heverő halott jutott az eszébe, de ezúttal gyorsan követte az az örvendetes gondolat, hogy most már biztosan nem lehet majd látni többet! Egy ilyen hóesés mindent betemet, egészen tavaszig, az olvadásig. Tavasszal minden más lesz, a természet felébred, a madarak hangosabban énekelnek a lövések dörgésénél, mert a madarak a közelben énekelnek, a lövések meg maradnak a távolban. A lövészek nagy néha adnak csak le egy-két lövést a falura, Malaja Sztarogradovkára, valami kifürkészhetetlen okból, talán mert részegek vagy fáradtak. Talán egyszer egy hónapban, nem gyakrabban.
A lövedékek meg oda hullanak, ahol már úgysincs élet: a temetőre, vagy a templomkertbe, vagy a régi kolhoziroda régóta üresen és ablaktalanul álló épületére.

De ha a háború tovább folytatódik, ő inkább Páskára hagyja a falut, és elviszi a méheit, mind a hat kaptárt valahová, ahol nincs háború. Ahol nem robbanások kráterei, hanem virágok és hajdina borítja a földeket, ahol gondtalanul és félelem nélkül lehet járni az erdőben, a mezőn, a falu utcáin. Ahol sok ember van, és az élet már csak az emberek tömege és gondtalansága miatt is melegebbnek tűnik, még akkor is, ha nem mosolyognak rá az emberre elhaladtukban.

A méhek gondolata békés hangulatba ringatta Szergejicset, és közelebb vitte az alváshoz. Arra a napra gondolt, ami különleges helyet foglalt el a szívében és az emlékei között: amikor először látogatott el hozzá a Donbasz és szinte az egész ország ura, az ő egykori kormányzója, az ember, aki minden tekintetben olyan érthető és bizalomkeltő volt, akár egy régi abakusz. Terepjáróval és két testőrrel jött. Akkoriban még más volt az élet. Nyugodt. Még tíz év, vagy annál is több volt hátra a háború csendjéig! A szomszédok előszaladtak, és irigyen és kíváncsian nézték, ahogy az óriási termetű ember belép Szergejics kapuján, és hatalmas mancsával megrázza a kezét. Néhányan talán azt is hallották, ahogyan megkérdezte:

– Te vagy az a Szergej Szergejics? Nálad lehet méheken szundítani egyet? Te magad találtad ki ezt?

– Nem, az ötlet mástól származott, én a méhészek lapjában olvastam. De a fekvőhelyet már magam csináltam – felelte akkor Szergejics.

– Akkor mutasd! – mondta mély hangján a vendég, komoly, mégis barátságos mosollyal.

Szergejics a kertbe vezette, ahol hat méhkaptár állt párokba rendezve, egymásnak háttal, rajtuk egy széles deszka, és egy vékony, szalmával töltött matrac.

– Levegyem a cipőmet? – kérdezte a vendég.

Szergejics a cipőre nézett, és hitetlenkedve bámult: a cipő hegyesorrú volt, rendkívül precízen formált, és gyöngyházszínben csillogott, mint a pocsolyában úszó benzin a nyári fényben, csak a gyöngyház nemesebb volt, mint a benzin. A cipő gyöngyházfénye úgy ragyogott, mintha megolvadt volna fölötte a levegő, ahogyan nagy hőségben szokott, és még képlékenyebbnek és csillámlóbbnak mutatta a cipőt.

– Nem, minek kellene levenni? – mondta Szergejics a fejét rázva.

– Tetszik? – kérdezte mosolyogva a vendég, és a ház ura erre végre elszakította a tekintetét a cipőről.

– Hogyne, természetesen. Még soha nem láttam ilyen szépet – vallotta be Szergejics.

– Hányas a lábad? – érdeklődött váratlanul a kormányzó.

– Negyvenkettes.

A vendég bólintott, és a középső ládához lépett, amely alatt egy fazsámoly állt fellépőnek. Fellépett, és óvatosan leült a vékony matracra. A jobb oldalára dőlt, vigyázva kinyújtotta a lábát, és olyan gyerekesen nézett Szergejicsre, ahogyan a diák pislog a szigorú tanítóra.

– Háton vagy hason fekve jobb? – kérdezte.

– Háton jobb – tanácsolta Szergejics. – Nagyobb az érintkezési felület a test és a kaptárak között.

– Elmehetsz, alszom egy kicsit. Majd szólítanak
– mondta a vendég, és egy pillantást vetett a testőrökre, akik a méhes padtól valamivel távolabb álltak. Az egyikük biccentett, jelezve, hogy megértette.

Szergejics visszament a házba, és bekapcsolta a televíziót – akkoriban még volt áram. Megpróbálta elterelni a gondolatait, de nem tudott elszakadni a magas rangú vendégtől és a cipőjétől. Valami nem hagyta nyugodni: csak nehogy kitörjön a kaptár lába a tetején fekvő óriás súlya alatt! Főzött magának egy teát, és megitta, de a saját készítésű kaptárainak esetlegesen elégtelen stabilitása felett érzett aggodalma nem múlt el. A kaptárak építésekor ugyanis csak a méhek kényelmére ügyelt, mert akkor még nem tudta, hogy a méheken alvás hasznos és egészséges.

A magas rangú vendég akkor háromszáz dollárt és egy literes üveg vodkát hagyott ott köszönete jeléül. Attól a naptól fogva Szergejicsnek köszönni kezdett mindenki, aki addig nem szerette vagy nem vett tudomást róla, mintha csak egy arkangyal simított volna végig rajta
a szárnyával!

Egy évvel később, megint kora ősszel, újra eljött a kormányzó. Addigra Szergejics már a lugast is megépítette a fekvőpad mellé. Könnyű és szétszerelhető volt, egy óra alatt fel lehetett építeni és egy óra alatt újra szét lehetett szedni. A matracot vékonyabbra formálta, hogy a szalma a százezer méh leghalkabb vibrációját se tompítsa.

A vendég fáradtnak tűnt. Úgy tíz ember jöhetett vele testőrként, és nagyjából ugyanannyi autó sorakozott a Lenin utcán a kerítés előtt. Szergejics nem tudta, kik ülnek bennük és miért nem szállnak ki. A második alkalommal a Donbasz ura öt vagy hat órát aludt a kaptárokon. Búcsúzóul nemcsak ezer dollárt ajándékozott Szergejicsnek egy borítékban, hanem át is ölelte, olyan erővel, mint egy medve. Mintha egy számára nagyon kedves embertől venne búcsút.

– Ennyi volt – gondolta Szergejics. – Ilyen szerencsém nem lesz még egyszer.

Több oka is volt rá, hogy így gondolja. Az egyik teljesen banális volt: már minden nagyobb városban hirdettek méheken alvást. Nagyon nagy lett a konkurencia. Ő pedig egyáltalán nem reklámozta magát. A faluban tudták, hogy a volt kormányzó egyenesen Kijevből jött el hozzá azért, hogy a méhein aludjon, és elmesélték a más falvakban és városkákban élő barátaiknak, rokonaiknak és ismerőseiknek. Nemsokára már más méhészek számára irigylésre méltó rendszerességgel bukkantak fel emberek Szergejics kertkapujánál, akik „a kormányzó méhein” akartak aludni. Szergejics nem emelte az árat, a különösen kedves ügyfeleket még mézes teával is megkínálta, és készségesen elbeszélgetett velük az életről. A házban úgysem volt már senkije, akivel az életről beszélgethetett volna. A felesége a lányával elhagyta, elment, miközben ő Horlivkában járt a nagy piacon. Sebzett szívvel maradt magára, de kibírta. Összeszedte magát, és nem engedte lecsordulni az arcán a szemébe gyűlő könnyeket. Az élet pedig ment tovább. Nyaranta Szergejics örült a méhek zümmögésének, télen örült a csendnek és a gondtalanságnak, a hófehér mezőknek és a szürke, mozdulatlan égnek. Az egész életét így élte volna le, de ebből semmi nem lett. Valami eltörött az országban, ott Kijevben, ahol mindig volt valami, ami nem volt rendben. Annyira eltörött, hogy fájdalmas hasadékok futottak végig az országon, mint az üvegen, és ezekből a repedésekből vér zubogott. Elkezdődött a háború, amelynek értelme immár három éve rejtély volt Szergejics előtt.

Az első lövedék a templomot találta el. A lakók mindjárt másnap reggel elkezdték elhagyni Malaja Sztarogradovkát. Először az apák küldték el az anyákat a gyerekekkel a rokonokhoz: az egyiket Oroszországba, a másikat Odesszába vagy Mikolajivba. Aztán maguk az apák is elmentek: volt, akiből „szeparatista” lett, másokból menekült. Utoljára aztán az öregeket is elvitték. Kiabálás, sírás, átkozódás közepette. Szörnyű hangzavar volt. És egyszer csak egy napon olyan csend lett, hogy Szergejics, amikor kilépett a Lenin utcára, szinte megsüketült a csendtől. Olyan súllyal nehezedett rá az a csend, mint az öntöttvas. Megijedt attól, hogy egyedül ő maradt itt az egész faluban. Óvatosan végigment az utcán, és bekémlelt a kerítéseken. Egy ágyúdörgés mellett eltöltött éjszaka után úgy nehezedett rá a csend, mintha egy zsák szenet vitt volna a hátán. A házak ajtajait és ablakait bedeszkázták. Elment egészen a templomig, ami majdnem egy kilométerre volt, aztán átment a Sevcsenkóra, és ezen a párhuzamos utcán jött visszafelé, már rogyadozó térddel. Akkor hirtelen köhögést hallott, és megörült. A kerítéshez lépett, amely mögül a köhögés hallatszott, és ott volt Páska, az udvaron ült egy padon, a bal kezében egy üveg vodka, a jobb kezében egy Papirossa cigaretta.

– Mi van veled? – kérdezte tőle Szergejics. Gyerekkoruk óta nem köszöntek egymásnak.

– Mi lenne? Talán adjak fel mindent? Van egy jó mély pincém, majd oda lemegyek, ha kell!

A háború első tavaszán történt mindez. Most meg már a harmadik télnél tartottak. Csaknem három éve ő és Páska tartották fenn az életet a faluban. Mert a falut nem lehetett élet nélkül hagyni. Ha mindenki elmegy, akkor senki nem fog visszajönni. Így viszont visszajönnek. Majd ha vagy a kijevi esztelenség merül ki, vagy a rakéták és a gránátok.

7.

Két nap és két éjszaka telt el a hóesés óta. Szergejics csak szénért ment ki az udvarra. A hó most máshogy csikorgott a lába alatt. A lába puhán belesüllyedt a friss hószőnyegbe, ami nem volt különösebben mély. De Szergejics csodálkozott, hogy a friss hóban néhány kopasz foltot is látott, amelyen át kilátszott a régi, kérges hóréteg. Furcsa, hogy még egy fél méternyi sem jött össze! Persze nem is volt hóvihar. A hó egyszerűen csak esett, könnyedén és fesztelenül. Aztán elment valahová. Elrepült. Vagy elhordta a völgy szele, le a természeti akadályokhoz, ahol hóátfúvásokba gyűlhetett. Szergejics nem érzett vágyat magában, hogy megkeresse a hóátfúvást.

A kályhán fortyogott a teáskanna. Egy kályhát az ember nem kapcsolhatott ki úgy, mint egy gáztűzhelyet, ezért az edényben a víznek tovább kellett forrnia, amíg Szergejics meg nem fogta a forró nyelét egy öreg konyharuhával, hogy meg ne égesse magát, és le nem vette. Kitöltötte a forrásban lévő vizet az MTS mobiltelefon-társaság logójával díszített porceláncsészébe, megfűszerezte egy csipet teával, és a padlóról feltett egy literes üveg mézet az asztalra.

Áthívhattam volna Páskát is teára – gondolta és ásított. Aztán azt mondta magának: – De így is jó. Csak nem fogok elmenni érte a falu túlsó végére!

Amin semmit nem változtatott, hogy „a falu túlsó vége” talán három-négyszáz méternyi távolságra lehetett Szergejics házától.

Még ki sem itta az első csésze teáját, amikor valahol a közelben robbanás döreje hallatszott. Az ablaküveg olyan hangosan zörgött, hogy Szergejicsnek belefájdult a füle.

– Ó, ti barmok! – szakadt ki belőle keserűen. Olyan gyorsan tette le a csészét az asztalra, hogy a tea kifröccsent belőle, és a legközelebbi ablakhoz lépett, hogy megnézze, nem repedt-e meg az üveg. Szerencsére ép maradt.

A többi ablakot is megnézte. Mindegyik sértetlen volt. Felmerült benne, hogy kimehetne megnézni, hol történt a becsapódás és nem rombolta-e le valamelyik szomszéd házat.

– Áh, a fenébe vele! A fő, hogy nem az enyém volt
– döntött egy idő után, és visszaült az asztalhoz.

Ha második robbanás is lett volna az első után, az más lett volna. Akkor azonnal leszaladt volna a pincébe, mint három éve, amikor hirtelen rakéták és gránátok zúdultak Malaja Sztarogradovkára!

Még két óra volt hátra sötétedésig. Az is különös volt, hogy a rakéta fényes nappal zuhant a falura. Sötétben nem lett volna furcsa. Elhibázták, mellé ment. De nappal? Berúgtak ezek, vagy unatkoztak a nagy csendben? Különben is, melyik volt egyáltalán? A karusszelinóiak, vagy azok, akik a faluja és Zsdanyivka között ásták be magukat?

Szergejics mézzel öblítette le a keserű gondolatot, és kissé jobb kedvre derült. Töltött magának még forró vizet a csészébe, és elmosolyodott az MTS logó látványára.
Az ő telefonja is az orosz szolgáltatóhoz tartozott. Különben nem is lenne ilyen bögréje. Csak a telefon most
a tálalószekrény fiókjában hever a töltőjével együtt. Amikor éppen volt áram a faluban, fel tudta tölteni, és ellenőrizhette, van-e egyáltalán vétel, vagy ugyanaz van, mint az árammal. Ha vétel is volt, és az áram is visszajött, akkor meg jött még egy kérdés: kit hívjon fel? Páskát? Hozzá, ha éppen szükséges, olcsóbb gyalog átmenni. Különben sincs meg a száma. Ahhoz meg, hogy a volt feleségét, Vitalinát felhívja, előbb össze kellene szednie a megfelelő szavakat, sőt, még jobb, ha fel is írja őket egy papírra, és aztán onnan olvassa fel, hogy a nő ne tegye le azonnal! Felhívhatná, és legalább a lányuk felől érdeklődhetne.
És ha a beszélgetés jól alakul, akkor azt is megkérdezheti, milyen az élet Vinnicjában.

Hogyan alakult úgy, hogy egyetlen egyszer sem látogatta meg az apósát és anyósát, és egyáltalán, élete negyvenkilenc éve alatt szinte sehová nem utazott? Sehová, Horlivkát, Jenakijevét, Donyecket és még három-négy tucat bányászvárost és -falut leszámítva, ahová a munkaképtelenségének megállapítása előtt szolgálati útra küldték. Fontos hivatala volt: munkabiztonsági felügyelő. Néhány bányában hússzor vagy még annál is többször járt. Olyan sokat lélegzett be a bányák biztonságából, hogy negyvenkét évesen leszázalékolt rokkantnyugdíjas lett. Szilikózis, a bányászok tüdővésze. Komoly baj. Mégis, az, hogy a föld alatt dolgozók közül olyan sokan szenvedtek benne, az influenzához tette hasonlóvá.
Az embereket köhögtek, és ennyi.

Valaki ököllel dörömbölt az ajtón.

Szergejics összerezzent, aztán mindjárt nevetnie is kellett a riadalmán. Mégis ki bukkanhatna fel itt Páskán kívül?

Kinyitotta az ajtót és Páska halottsápadt, keserűséggel teli arcába nézett.

Csak nem az ő háza…? – gondolta Szergejics rémülten.

– Elvitte Kraszjukék fél házát és a fészert – tudósította gyermekkori ellensége reszkető hangon.

– Hm… – mormogott Szergejics részvéttel, és beengedte Páskát.

Intett neki, hogy üljön le az asztalhoz, teát töltött, és elővett egy kanalat, hogy a vendég szedhessen magának a mézből.

Megértette Páska rémületét. Kraszjukék a második szomszédai voltak. Ami azt jelenti, hogy ha ott volt a robbanás, akkor most Páskának nincsenek ablakai.
Az biztos!

– Ma nálad alszom, Szerzs, rendben? – A vendég egyenesen a szemébe nézett.

– Persze, maradj csak. Téged is eltalált?

– Az ablakok… – sóhajtotta Páska. – Mindegyik oda. Nekem szerencsém volt, mert egy szilánk közvetlenül az arcom előtt repült el, aztán beleállt a tálalóba. Éppen a vacsoránál ültem, krumplipürét ettem szalonnával.

Hirtelen elnémult és óvatos pillantást vetett Szergejicsre, aki megértette a szünet okát, hiszen a vendége éppen most kotyogta ki, hogy van mit ennie, holott nemrégiben arról panaszkodott, hogy semmi ennivalója nincs! Szergejics gondolatban elmosolyodott. Mégis, valahol azért sajnálta gyermekkori ellenségét a hideg házában, a kinti mínusz tizenkét fokban! Ha a ház huszonnégy órán át ablak nélkül marad, három napba telik, mire újra felfűti.

– Jó. – Bólintott. – Itt alszol, de az ablakokat akkor is meg kell javítani, különben még be is költöznél hozzám.

– Honnan szedjek most üveget? – kérdezte csodálkozva Páska.

– Tényleg nem vagy valami nagy ész – mondta Szergejics jóindulatúan. – Túl lusta vagy ahhoz, hogy gondolkozz! Ha valakinek tönkremegy a szíve, azt vagy eltemetik vagy gyorsan keresnek neki egy donort! Hát sose olvasol újságot?

– Mit beszélsz? – A vendég hangjából bizalmatlanság érződött. – Milyen donort?

– Szerszámom van – folytatta Szergejics hangosan. – Gyere, megnézzük, melyik ház van még épségben, de tulajdonos nélkül.

Páska megörült, hogy megértette, mire gondol Szergejics.

– Kláva Zsivotkina! Ő még a háború előtt meghalt! – emlékezett vissza, de a következő pillanatban már kihunyt a szemében a lelkesedés. – De az ő háza öreg, kicsik az ablakai. Nekünk nagyobb ablakok kellenek! Talán Arszamjan háza?

– Miért, ő is meghalt? – ütközött meg Szergejics.

– Nem tudom. – Páska zavarba jött. – Innen elköltözött, az biztos. Azt hiszem, Rosztovba! Nem is orosz, és nem is ukrán! Örmény!

– És? Itt lakott, úgyhogy hozzánk tartozik! Gondolkozz már! Hogyan nézzek a szemébe, ha egyszer visszajön?

– Akkor Szerovék háza! – örült meg Páska. – Igen! Őket megölte a gránát, mindannyiukat, a gyerekeket is!

– Igen. – Szergejics bólintott. Elkomorodott és nagyot sóhajtott. Emlékezett rá, ahogyan Szerovék elsőként menekültek el a faluból, még a tüzelés végét sem várták meg. És ahogy elindultak, alig értek ki a faluból, eltalálta őket egy gránát. Pontosan a Volgájukra esett. A Volga még most is ott fekszik felborulva a földúton a falu mögött.

Szergejics a vendégére nézett.

– Az jó lesz. Megisszuk a teát és indulunk! Azt hiszem, estig el is készülünk. Jó üvegvágóm van.

8.

Páska hálájának az üvegezésért és a Szergejics házában eltöltött éjszakáért azért megvoltak a maga korlátai. Beleegyezett, hogy a távcső egy ideig még Szergejicsnél maradjon, de a szalonnából, amit véletlenül megemlített, amikor segítséget kért, már nem kínálta meg. Egy árva darabkát sem adott neki.

Szergejics nagyon vágyott egy kis szalonnára. Persze nem rettentő nagyon, és ha Páska nem említette volna meg a szalonnás krumplit, eszébe sem jutott volna. De az ilyen hideg, háborús időkben, templomi gyertyák fényénél és áram nélkül, minden régi kis öröm említése vágyat és sóvárgást ébresztett. Ha Páska a szalonna helyett egy koncért vagy bármilyen más szárított halat említett volna meg, akkor Szergejics most a hal gondolatával gyötörte volna magát, pontosabban a hal hiányának a gondolatával. Szergejics házában szinte mindenből folyamatosan hiány volt. A végtelenségig sorolhatta volna, mi hiányzik a házból és a pincéből. Azt sokkal könnyebb volt felsorolni, amiből nem szenvedett hiányt: méz, vodka, különböző saját főzésű pálinkák, virágporból készült gyógyszerek és más méhkincsek. Valahol még egy üveg Oktyabrszki konyaknak is kellett lennie eldugva, de Szergejics már nem tudta, hol. Már kereste is néhányszor, de nem találta meg. Ha ő is olyan fecsegő lett volna, mint Páska, már régen meg kellett volna osztania minden tartalékát gyermekkori ellenségével. Gondolatban tulajdonképpen nem is akart már ellenségként nézni rá. Minden újabb találkozással, még ha veszekedtek is, Páska egyre közelebbállónak és megérthetőbbnek tűnt. Most bizonyos értelemben testvérek voltak, még ha, Istennek hála, nem vér szerintiek is.

Halkan kopogtak az ajtón.

No, hát csak segíteni kell neki és mindjárt udvariasabb – gondolta Szergejics mosolyogva.

Felemelte az asztalról az égő gyertyát és kiment vele az előszobába.

Kinyitotta az ajtót, és mögötte esti sötétséget látott, és egy alakot, akinek az arca nem Páska arca volt. Fiatalabb volt, ideges szemében visszatükröződött a gyertya lángja.

Ami olyan váratlan volt, hogy Szergejics ledermedt. Közben azt is meglátta, hogy az ismeretlen, akinek ajtót nyitott, harci öltözéket visel, és a válláról egy rövid csövű Kalasnyikov lóg le a hátára.

– Bocsásson meg, amiért ilyen későn… és bejelentés nélkül… – mondta az ismeretlen feszengve.

Szergejics ebből megértette, aligha azért jött, hogy lelője vagy kirabolja őt. Máskülönben miért kért volna bocsánatot? Nagy levegőt vett, és a gyertyát tartó bal kezét előrenyújtotta, közelebb a hívatlan vendéghez. Látta, hogy még nagyon fiatal, huszonkét-huszonhárom éves lehet talán.

– Bejöhetek? – kérdezte az ismeretlen.

– Ha leveted a cipőd, és a vasat kint hagyod – mondta Szergejics megjátszott szigorúsággal, holott érezte, hogy a hangja mindjárt reszketni kezd a félelemtől. Gyakorlatilag megparancsolta egy katonának, hogy tegye le a fegyverét!

– A cipőt levehetem – mondta a harci öltözéket viselő fiatalember. – De a fegyvert nem szabad.

– Akkor azt ne. – Szergejics megkönnyebbülten fellélegzett.

Becsukta az ajtót a látogató mögött és rátolta a vasreteszt, aztán vetett egy pillantást a magas szárú csizmára, amely immár a falnál állt.

A szobában hellyel kínálta az ismeretlent az asztalnál.

– Egy vodkát esetleg? – kérdezte puszta udvariasságból, magában rögtön el is átkozva magát a felesleges vendégszeretetért.

– Nem, köszönöm. – A fiatal férfi megrázta a fejét. – De egy teát elfogadnék.

– Mindjárt – bólintott Szergejics.

Úgy vélte, egyetlen gyertya már nem elég, ha ketten ülnek az asztalnál, ezért elővett még kettőt, és meggyújtotta, mondhatni, megháromszorozta a világítást.

– Mindjárt lesz tea – ismételte meg, és figyelmesen nézte az ismeretlen arcát, nincs-e benne valami, amit az előbb az egyetlen gyertya fényében nem vett észre.
– Hogy hívnak?

– Petro vagyok – mondta a fiatal férfi.

– És honnan jössz?

– Hmelnyickijből.

– Hm – mormolta Szergejics, mintha valami fontosat értett volna meg.  – Szóval az ukrán hadseregtől?

A fiú bólintott.

– Tüzérség? – kérdezte óvatosan Szergejics.

Petro megrázta a fejét.

– És önt hogy hívják? – kérdezte.

– Szergej Szergejics, vagy egyszerűen csak Szergejics. Valószínűleg téged is Pjotrnak hívnak, nem Petrónak.

– De, én Petro vagyok! Így áll az útlevelemben.

– Az én útlevelemben meg az áll, hogy Szerhij Szerhijovics, de az életben meg Szergej Szergejics vagyok. Micsoda különbség! – Az útlevele ukránul beszélt, miközben az ő nyelve az orosz volt.

– Úgy nézem, nem ért egyet az útlevelével – állapította meg Petro.

– Az útlevéllel egyetértek, csak azzal nem, ami a nevem benne!

– Én az útlevelemmel is egyetértek, meg azzal is, ami a nevem benne – mondta a vendég mosolyogva. Derűsen mosolygott, egyenesen lefegyverzően. Bár a Kalasnyikov ott lógott, most a szék támláján.

– Talán éppen azért értesz egyet, mert neked ugyanaz a neved az útleveledben és az életben is – mondta elgondolkodva Szergejics. – Ha nálam is így lenne, én sem szidnám az útlevelemet. No, de miért jöttél ide, Petro? Talán szükséged van valamire?

– Igen – bólintott a fiatalember. – Meg akartam ismerni magát. Már több mint egy éve nézem, de nem tudom
a nevét.

– Hol nézel te engem? – kérdezte Szergejics meglepetten.

– A távcsőben. – A fiatalember elakadt. – A falut kell figyelnem. Előbb is jöttem volna, de napközben veszélyes, sötétben meg még tilos is, de mégis kevésbé veszélyes.

– Miféle veszély leselkedik rád tőlünk napközben?
– kérdezte Szergejics csodálkozva.

– Magától személy szerint semmilyen, de a mesterlövészektől, akik ölik az idegeinket, meg minket magunkat is… Három napja lőttek utoljára, a templomtól!

– Ide ugyan nem jött senki – jelentette ki meggyőződéssel Szergejics. – Láttam volna a nyomait. Nem csak egész nap a házban ülök!

– Négy halott és három sebesült egy év alatt – mondta Petro nyugodtan, és megvakarta a füle tövét, aztán kissé félszegen az asztalra tette zöld gyapjúsapkáját.

A tea elkészült, és Szergejics kitöltötte magának és a váratlan vendégnek.

– És milyen ott, nálatok, Ukrajnában? – kérdezte. – Jut mindenkinek elég szalonna?

A fiatalember elmosolyodott.

– Igen. Hébe-hóba én is kapok belőle. Önkéntesek hozzák. Az országban meg minden olyan, mint mindig. Lopnak, és átnevezik az utcákat és a városokat. De a háború után jobb lesz! Akkor majd nem kell engedély hozzá, hogy külföldre utazzunk.

– Már akik még életben lesznek. – Szergejics elhúzta az arcát, de azonnal összeszedte magát. Úgy hangzott, mintha valakinek a halálát kívánná. Úgy döntött, témát vált. – És mi mindent neveznek át?

– Hát nem figyeli a híreket? – Petro szeme tágra nyílt. Elmosolyodott, hogy látni lehetett erős fogait. – Persze, hiszen itt nincs áram! Akkor tévét nézni sem tud!

– Áram már régóta nincs, az igaz – erősítette meg szomorúan Szergejics. – Talán egyszer ezt is rendbe hozzák majd?

– Egyelőre biztosan nem. Veszélyes. Magának meg még jobb is, ha nem néz tévét. Legalább megkíméli az idegeit.

– Az én idegeim vasból vannak, azokat nem lehet tönkretenni – dicsekedett Szergejics. – Munkabiztonsági felügyelő voltam a bányaügynél! Tudod, mit jelent ez?

A fiatalember tekintetében tisztelet jelent meg.

– És te, te mivel foglalkozol? – érdeklődött Szergejics.

– Turizmus. Át akartam települni a Krímbe, és építeni egy kis szállodát.

– Arról már lekéstél – legyintett Szergejics. – Én sosem jártam a Krímben. Pedig mindig el akartam jutni a tengerhez, kifeküdni a napra a parton… Van ott egy ismerősöm, egy méhészkongresszuson ismerkedtünk meg. Egy tatár, Ahtem Musztafajev. Ő is méhész. Meghívott magához, de eddig még nem jött össze…

– Egyszer biztosan összejön – próbálta vigasztalni
a fiatalember.

– Talán – hagyta rá Szergejics. A tekintete hirtelen elborult, valami szomorú jutott az eszébe. – Mondd csak, miért nem viszitek el azt a halottat a mezőről? Ott van egészen közel hozzátok.

– Melyiket? A harci öltözékeset? – Petrón feszültség érződött.

– Azt. Talán már be is temette a hó, tegnap nem néztem meg.

– Nem. – A fiatal férfi felsóhajtott. – A szél elfújta a havat. Nem a miénk, és veszélyes is embereket kiküldeni érte. A földeken botlódrótos aknák vannak a hó alatt. Lehet, hogy még a hullát is aláaknázták. Vigyék el a szeparók! Az övék!

– És ha ők kimennek érte, majd géppuskával lőttök rájuk? – kérdezte Szergejics szarkasztikusan.

– Ha fegyvertelenül és fehér zászlóval jönnek, akkor elvihetik!

– Vagy úgy. De ők meg azt mondják, nem az ő harcosuk – jegyezte meg Szergejics, és azonnal meg is bánta.

– Mikor beszélt velük? – Petro a homlokát ráncolta.
A pillantása hideg lett és ellenséges.

– Nem én beszéltem velük, hanem Páska, a szomszédom a Sevcsenkóból! Eljöttek hozzá, ő meg megkérdezte.

– Hm – mormolta a fiatalember, mintha magában levonná a következtetéseket. – Ha nem az övék, és nem is a miénk, akkor a harmadik erőé kell legyen.

– Az meg micsoda, az a harmadik erő? – érdeklődött Szergejics.

– Azt senki nem tudja. Nálunk azt mondják, valaki névtelenül harcol a mi oldalunkon. Náluk meg pontosan az ellentétét mondják – hogy valaki az ő oldalukon harcol ellenünk. Talán valamilyen különleges kommandó, ami ellenünk is, meg ellenük is harcol. Ezért örülnek nálunk, ha egyiküknek annyi, ők meg akkor ünnepelnek, ha a mi hátunkban kezd el valaki hirtelen a mi saját lövegeinkre gránátokat hajigálni…

– Vinnél magaddal egy kis mézet? – ajánlotta fel Szergejics a katonának.

– Még nem indulok. – Petro idegesen mosolygott.
– Mézre meg nincs szükségem. Legfeljebb itt, a teába.

– Hogyne, persze! – Szergejics tüsténkedni kezdett, gyorsan lehajolt, és felemelt a padlóról egy literes üveget.

Újra hallgatás telepedett rájuk, de Szergejics már nem akarta megtörni. Néhány perc múlva azért mégis rákérdezett újra azokra az utcaátnevezésekre.

– Most hogy hívják őket? – kérdezte szinte suttogva.

– Hát, ami régebben Marx vagy Engels volt, az most Bandera, vagy valamilyen író nevét kapja – mondta
a katona.

– Az írók jobbak – jegyezte meg Szergejics. – Itt most egyébként a Lenin utcában ülünk.

– Ha a háborúnak vége, ezt is biztosan átnevezik
– jelentette ki a fiatalember határozottan.

– És ha én magam szeretném kiválasztani az új nevét?

– Azt is lehet, de csak az utca többi lakójával közösen. Ha megvan az új név, akkor a helyi tanácshoz kell fordulni vele.

– Az nem holnap lesz – sóhajtotta Szergejics. – Még csak nem is a közeljövőben.

– Én akkor megyek is. – Petro leakasztotta a szék támlájáról a Kalasnyikovot, és a vállára vette. A bal kezével felemelte a sapkáját az asztalról, a jobbjával meg benyúlt a meleg kabátja zsebébe, és egy RGD5-ös kézigránátot vett elő. Letette a csésze mellé.

– Ez a magáé – mondta, és tisztelettel nézett Szergejicsre. – Olyan kellemetlen ajándék nélkül bezörgetni egy idegen házba. Üres kézzel…

– Igen… – Szergejics tanácstalan volt. – Mit kezdjek én ezzel?

– Önvédelemre jó. Ha meg nem lesz rá szükség, majd elássa a háború után a kertben. Ha akarja, feltölthetem
a telefonját. Olyan erős generátorunk van, hogy még egy mosógépet is meghajt!

Szergejicsnek először elállt a szava, de csak egy pillanatra. Aztán elővette a tálaló fiókjából a telefonját és a töltőt, és átnyújtotta Petrónak.

A katona felállt, és a kabátja zsebébe süllyesztette
a kábelt és a telefont. Álltában kimert egy kanál mézet az üvegből, és a szájába dugta. Mohón lenyalogatta.

– Ha segítségre van szüksége, akasszon ki egy fehér ruhát az egyik fára a kertjében. Úgy, hogy látni lehessen – mondta Szergejicsnek, aztán elnyelte a sötétség.

– Egy fehér ruhát? – ismételte Szergejics suttogva.

Bezárta az ajtót, és kettőt kioltott a három gyertyából. Csodálkozva állapította meg, milyen jót tett a hangulatának a váratlan beszélgetés a katonával. Mintha valami érdekes tévéműsort látott volna, olyan kikapcsolódás volt!

Jó fiú – gondolta, és a kézigránátra nézett. – Jobban ki kellett volna kérdeznem a hírekről.

9.

Másnap reggel Szergejics feje erősen hasogatott. Az összes belső szerve egyszerre fájt, és ezt kórusban jelezték neki. Már megivott egy nagy adag hideg vizet a teáskannából, és egy kanál cukrot tartogatott a szájában, amíg teljesen fel nem oldódott. Semmi nem segített. Zaklatott pillantása időről időre visszavándorolt az asztalra, ahol éjfél óta állt egy kinyitott üveg vodka, mellette egy féldecis pohár. Az ördög ütött belé, hogy megünnepelte hívatlan katonavendégének a látogatását! Másfelől az viszont jó volt, hogy csak akkor kezdett ünnepelni, amikor a vendége már elment. Mert ha még a katona is ivott volna, akkor esetleg nem tudott volna visszamenni az állásába.

A feje annyira szaggatott, hogy Szergejics felnyögött. Nagyon fájt, és ez nagyon bosszantotta. Mennyit is ivott? Legfeljebb öt pohárkával. Nem többet. Ami azt jelenti, hogy nem ő a hibás, amiért most ilyen szörnyű állapotban van. A vodka a hibás, az kellett pancsolt legyen!