Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-234-7

ISBN e-book: 978-3-99146-235-4

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Seesea,

Rawpixelimages | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

2015 – Eszter a migráns terroristák nyomában

Eszter azon vette észre magát, hogy egy idő óta depresszív búskomorságba, elégedetlenségbe torkollott eddig kiegyensúlyozottnak hitt, nyugodalmas élete. A színes bulvárlapokat lapozgatva, melyek a gazdag és sikeres emberekről színes, csábító képekben adtak híradást, megvilágosodni látszott előtte az a már régóta a lelkében bujkáló érzés, hogy az ő élete mindeddig nagyon is köznapi, „kisstílű” volt. Sőt, alapjában véve, ha őszintén elemezné, jelentéktelen életet élt mindeddig…

Hogy milyen is lenne egy „nagystílű, értelmes élet”? Ezen gondolkozott éjszakákon át. Értelmesnek nevezhető talán egy politikus élete, aki valamit „megmozgat” és sikeresen előrevisz például az emberiség vagy saját hazája történetében; vagy egy költő vagy drámaíró élete, aki műveivel, alkotásaival felrázza az emberiséget; vagy egy zeneszerző, aki „halhatatlan” melódiákkal ajándékozta meg az emberiséget… igen, talán ilyen lehet egy értelmes és „nagyszerű élet”.

Neki talán Péterrel ilyen lehetett volna az élete. Ezt már akkor ösztönösen sejtette, megérezte, amikor először találkozott vele. A bölcsészeti karon az elsőéves évfolyamra 130 diákot vettek fel, Eszternek mégis csak egy arc maradt meg emlékezetében: egy feltűnően sápadt, feltűnően finom vonású arc, egy magas, sovány fiú arca, akinek szemében valami különös fény csillogott. Csak jóval később tudta meg, hogy Podmaniczky Péternek hívják, s hogy egy ősrégi magyar arisztokrata család utolsó férfisarja. Tehát megközelíthetetlen egy vidéki ügyvéd lánya számára, aki falusi környezetéből életében először került egy egyetemi nagyváros ismeretlen rengetegébe, s ebből kifolyólag nagyon félénken és bizonytalanul próbált valahogy hozzáigazodni a nagyvárosi élet számára ismeretlen szabályaihoz, rejtelmeihez. Podmaniczky Péter szabadosan, minden elfogódottság és gátlás nélkül mozgott ebben a nagyvárosi életben, sőt, mondhatni még kiváltságos helyzetét sem használta ki, pedig a nagybefolyású, országosan rettegett Kormorán elvtárs – aki kommunista klánjával Szeged egész városát a kezében tartotta – segítségével került be az egyetemre. Hogy milyen úton-módon, rejtély maradt, mert arisztokrata származású lévén, vagyis mint „osztályidegen”, Rákosi Mátyás kommunista diktatúrája idején ez szinte elképzelhetetlen kivételnek számított.

Természetesen volt az évfolyamnak a kommunista párt által kinevezett KISZ-titkára, voltak ifjúkommunista-rendezvények, felvonulások, szimpátiatüntetések, amelyeken részt venni az évfolyam minden diákjának szinte kötelező volt, egyedül Podmaniczky Pétert nem látta senki sem Lenin, Sztálin vagy Rákosi képeivel kezében felvonulni május elsején. Amúgy is ritkán látták őt évfolyamtársai még a kötelező előadásokon is, mert az egyetem pincéjének zegzugos laborjaiban tűnt el napokra, tudományos kísérleteinek szentelvén minden idejét. Azt sem tudta senki sem – még az évfolyam legkíváncsibb pletykafészkei sem –, mivel és milyen célból kísérletezik ez a zárkózott fiú. Külső megjelenése alapján a legcsinosabb fiúnak számított a városban, amolyan „don Juan” féle lehetett volna, mivel minden valamirevaló lány fantáziáját megmozgatta. Eszter is csak titokban csodálta, de messzire elkerülte, ha csak tehette, még a vele való közös délutáni szemináriumokat is gyakran kihagyta. Mígnem a véletlen úgy hozta, hogy a kiírt irodalmi pályázat győzteseinek kihirdetésekor egymás mellett álltak a rektor előtt. Péter az első díjat nyerte el, Eszter a második díjnak örülhetett. Meglepetésében és örömében először meg sem hallotta, amikor versenytársa, Péter, hozzá intézve a szót, meghívta a Hági Étterembe, hogy egy pohár sörrel ünnepeljék meg a sikerüket.

Már kifelé tartott az auditóriumból, már a nagy kijárati ajtónál érte csak utol Péter, aki nagy lihegve szaladt utána:

– Hova sietsz ennyire? Nem fogadod el a meghívásomat? Csak nem félsz tőlem? – fogta meg a karját.

– Ugyan miért félnék? – bugyant ki Eszterből akaratlanul is a gúnyos válasz. – Miért, te kinek képzeled magad? Csak mert az első díjat kaptad meg, azt hiszed, mindenki ugrik a szavadra?!

Amikor Péter elképedt, szomorú arcát észrevette, kijavította bántó, önkéntelen elszólását:

– De az igazság az, hogy nem is szeretem a sört.

– Ihatunk pezsgőt is. Na, gyere, nem szeretnék egyedül ünnepelni ezen a szép napsütéses nyári napon – karolt bele Péter, s Eszter beleborzadt ennyi sok örömbe, s ez a borzadásos öröm és boldogság végigkísérte további ismeretségük, barátságuk ideje alatt is. Eszter nem mert hinni ennyi szerencsében, boldogságban.

Az étteremben hosszasan vitatkoztak egymással, mert kiderül: Péternek József Attila volt a kedvenc költője, Eszternek meg Ady Endre.

– Csodálkozom, hiszen József Attila elsősorban proletár költőnek számít – jegyezte meg Eszter. – Valahogy nem illik hozzád.

– Miért gondolod? – szegezte Eszternek a kérdést Péter szinte kihívóan.

– Hát úgy gondolom, hogy nem éppen az arisztokraták köreiben forgolódott, nem azok problémáival foglalkozott. Hozzád jobban illene Ady Endre, ő mégiscsak nemesi származású volt, s azonkívül kozmopolita, s bejárta Párizst és egész Európát.

– Igaz, a gazdag Léda asszony elvitte Párizsba, s ott a haladó szellemű művészek köreiben sodródott, de magyarságának tudatában mindvégig hátrányos helyzetével küszködött, és mint költő, Franciaországban gyakorlatileg semmire sem vitte – jegyezte meg kissé gúnyos mosollyal Péter.

– József Attila még odáig sem jutott el – tromfolt vissza Eszter.

– Azt tudod, hogy Attila első szerelme egy pesti zsidó leányka volt, akibe halálosan szerelmes volt, akit el akart venni feleségül, s akihez gyönyörű verseket írt?

– Sosem hallottam erről – vallotta be szemét lesütve Eszter.

– Vágó Máriának hívtak, s az apja gazdag, magas rangú bankár volt, aki az 1919-es őszirózsás proletárforradalom idején Károlyi mellett állt ki mindvégig.

– Én csak a Flóra-verseket ismerem, de azok valóban szépek, csak az én ízlésemnek túlságosan nyers az őszinteségük, főleg azok a versei, amelyekben szerelmének biológiai életfolyamatait boncolgatja. Azok egyáltalán nem mondhatók romantikusnak.

– Látod, pont a „nyers hús”, az alvadt vér „és boldogan halad a salak a belek alagútjain”, ez József Attila újszerű, modern romantikája.

– Már megbocsáss, de az ilyen verssorok, mint „boldogan halad a salak a belek alagútjain”, ahogy szerelmének emésztését dicsőíti, az ilyen verseket hogyan értse meg egy romantikus lelkű kis gimnazista? Akkor már sokkal közelebb áll hozzá „a szívem egy nagy harangvirág s finom rezgések az erőim”, Ady szürrealista képei.

Még sokáig vitatkoztak, s végül abban egyeztek meg, hogy mindkét költő a maga módján forradalmár és korának legnagyobbja volt.

Aztán hónapok teltek el, amíg Eszter ismét összefutott Péterrel. Ez akkor volt, amikor asztaliteniszversenyt rendeztek a bölcsészkaron, és mindenki benevezhetett. Az elsőévesektől egészen a negyedévesekig. Eszter kedvenc sportja volt az asztalitenisz, gimnazista korában a megyei bajnokságot is megnyerte egyszer. Ott, az egyetem nagy sportcsarnokában meglepetéssel vette észre, hogy az egyik asztalnál éppen Péter harcol nagy, magas, kövér ellenfelével a győzelemért. Péter nem volt az a sportos, izmos fiútípus, inkább mint sakkbajnokot tudta volna elképzelni, de meg kellett állapítania, hogy nem játszik rosszul. Tovább nem kísérhette figyelemmel a meccsét, mert őt szólították a következő asztalhoz.

Egész délután folytak – kieséses alapon – mind az öt felállított asztalnál a küzdelmek, míg végül a lányoknál Eszter, a fiúcsapatból is csak egy versenyző került ki vereség nélkül, mint győztes, a versenyből.

Késő volt, már besötétedett, s fel kellett gyújtani a hatalmas csillárokat is a teremben, amikor a díjakat kiosztották. Eszter az első díjat nyerte el, Karcag Mari, egy negyedéves, nyerte a második díjat.

A két győztes lánynak most párost kellett játszania a két első helyezett fiúval. Karcag Marinak Barta Béla lett a párja, s Eszter mellé az első helyezett fiú került párnak, akit egyelőre azonban hiába keresett a rendezőség. Többször is bemondták a hangosbemondóban a nevét, hogy azonnal jelentkezzen, kezdődik a mindent eldöntő páros verseny. Eszter nem akart hinni a fülének: Podmaniczky Péterért tették tűvé az egész sportcsarnokot. Ha nehezen is, de előkerült valahonnan az öltözők felől, frissen mosott és vasalt teniszöltönyében.

Megindulhatott az izgalmas meccs. Eszter és Péter, mintha mindig is együtt játszottak, gyakoroltak volna, olyan összhangban ütögették a labdát, hogy kétségtelenné vált már a meccs kezdetén, hogy csak is ők ketten lehetnek a győztesek.

Ezt a győzelmet meg kellett ünnepelni. Úgy beszélték meg, hogy a Kis Hungária nevű cukrászdában találkozik mind a négy győztes, és együtt ünneplik meg a sikeres szereplést.

De Eszter nagy meglepetésére csak a negyedéves Barta Béla jelent meg, nagy virágcsokorral a kezében, melyet mély tisztelettel és meghajlással nyújtott át Eszternek.

– Hát a többiek? – kérdezte Eszter nagyot csalódva, miután már félórát is várakoztak mindketten.

– Fogalmam sincs, miért késnek – mérgelődött látszólag felháborodva Béla is. – Mindegy, mi megrendeljük a jól megérdemelt nagy fagylaltunkat, természetesen a vendégem vagy.

A fagylalt kitűnő volt és jókedvre hangolta őket, már el is feledkeztek a még mindig késő sporttársakról. Béla magas termetű, izmos, jóképü fiú volt, fekete göndör hajú, merész tekintetű, hódító jelenség. Sok lány szaladgált utána, s úgy hírlett, nemigen utasította el egyetlen női rajongóját sem; már több lány dicsekedhetett azzal, hogy rövid udvarlás után Béci megkérte a kezét, de a hivatalos eljegyzések valami miatt mindig elmaradtak…

Az már csak természetes volt, hogy az alkalmat kihasználva, hogy így kettesben maradtak, Eszternek is csapni kezdte a szelet, s mivel a lányszédítésben nagy gyakorlatra tett szert az utóbbi évek során, Eszter is egyre szívesebben hallgatta kedves, hízelgő, leplezetlen bókjait.

– A legtehetségesebb asztalitenisz-bajnoknő vagy, akit valaha is láttam. Olyan kecsesen mozogsz, szinte libegsz az asztal körül, mégis olyan váratlanul erős lecsapásaid vannak, hogy az embernek eláll a lélegzete – hízelgett neki a jóképű atléta. – De ennél is szebb, ahogy mosolyogsz azzal a pici száddal – fokozta fel rohamát Béla, látva, hogy igyekezete nem kilátástalan. Mivel a másik két játékos órák múlva sem tűnt fel a megbeszélt találkozón, Eszter és Béci elindultak a holdvilágos Tisza-parti sétányon hazafelé, Eszter a leánykollégiumba, Béci a Jancsónak nevezett fiúkollégium felé.

Amikor elsétáltak a híres cigányprímás, Dankó Pista Hungária Szálloda előtt felállított szobra előtt, akit a szobrász hegedűjét az álla alá szorítva ábrázolt, mint aki éppen legszebb nótáját játssza, Béci hirtelen megállt, s váratlanul Eszternek szegezte a kérdést:

– Azt mondják, ha a szobor előtt egy szűz lány sétál el, akkor valóban megszólal a hegedűje. Hallottad?

– Nem, nem hallottam – vallotta be őszintén Eszter, Béci pedig hangos nevetésre fakadt. – Bevetted a cselt te is! – kacagott jóízűen Béci. Eszter csak utólag jött rá, hogy milyen csapdába esett, s mérgesen lökte el Béla, a magas langaléta kezét. – Igazán nem szép tőled!

Nem volt ideje tovább beszélni, mert Béla sem volt rest, s a karjába kapta Esztert, s minden áron csókot akart rabolni tőle. De a lány ügyesen kisiklott karjaiból, s előreszaladt a folyóparti sétányon.

– Úgysem érsz utol! – kiáltotta vissza csúfondárosan, s szaladt sebesen, mint a nyíl. Béla csak a leánykollégium kapujában érte utol nagy lihegve.

– Azért mégis nagyon szép volt együtt lenni! – kiáltott a lány után, amikor az eltűnt a kollégium vaskos tölgyfakapuja mögött.

Podmaniczky Péterről semmi hír sem érkezett, meg sem próbált mentegetőzni, megmagyarázni a közös ünneplésről való távolmaradását. Eszter csalódását enyhítette Béla figyelmessége, aki továbbra is bókjaival és apróbb ajándékokkal halmozta el.

Csak amikor Karcag Marival összefutott a menzán, s kérdőre vonta, miért is nem jött el a megbeszélt találkozóra a Kis Hungária cukrászdába, akkor józanodott ki bódulatából. Elképedt Mari válaszán:

– Hát te mondtad le, s még nekem teszel szemrehányást? Béla mondta le a találkozót a te nevedben, mert állítólag neked jött valami közbe.

– Nekem?

– Igen, neked! Azt is mondta, hogy nem akarsz Péterrel találkozni, mert az egy beképzelt alak, aki már többször szemtelenkedett veled – hányta Eszter szemére Mari. – Szórakozz másokkal, de engem hagyjál békén! – fogta mérgesen az étellel megrakott tálcáját, és elrohant az étkező legtávolabbi sarkába.

Szóval Béla, aki állítólag a legjobban tiszteli, sőt szereti őt… Ő volt képes ilyen hamis játékra. De vajon miért tette? – töprengett Eszter sokáig, míg végül hosszú megfontolás után világos lett előtte, mi adhatott okot erre a hamis játékra: Pétertől akarta távol tartani őt. Oh, milyen nevetségesen gyermekes és átlátszó volt Béla taktikája! – mosolyodott el bosszúsan Eszter. Péterrel ezt a félreértést mindenképpen és mielőbb tisztáznia kell – határozta el.

Péter negyedikes volt, s befejezte tanulmányait a bölcsészeti karon. Szokás volt ilyenkor a „ballagás”, az öregdiákok ünnepélyes búcsúztatása.

Eszter egy szép, cserepes hortenziacsokrot küldetett Péter címére a Jancsó kollégiumba. Melléje kis kártyára írta: „A szívem egy nagy harangvirág, s gratulál neked ezúton is a sikeres vizsgákhoz. Sok szeretettel: Eszter.”

Nem számított arra, ami ezek után következett: Péter meghívta a búcsúbálra, melyre a Hungária Szálloda összes termeiben került sor: ilyenkor a város legelőkelőbbnek számító szórakozóhelyén táncolhatott a város jeles ifjúsága.

Eszter nagyon megörült a meghívásnak, a kezdeti örömmámort azonban hamarosan felváltotta a kétségbeesés, a fiatal lányok örökös problémája: „Mit vegyek fel? Hiszen nincsen oda illő, szép estélyi ruhám.”

Eszter az egyetem leánykollégiumában öt társával lakott egy szobában. Két emeletes ágy volt a kis szobában, és egy pótágy, amely Eszter alvóhelye volt. Most mind az öt lány előszedte legszebbnek tartott ruháit, táskáit és cipőit, hogy méltóképpen felöltöztessék szobatársukat, Esztert a nagy báli eseményre. S mondhatni, a legnagyobb sikerrel. Eszter a kölcsönzött türkizzöld szatén kisestélyiben mindenki figyelmét felkeltette.

Sikere még nagyobb arányokat öltött, amikor Podmaniczky Péter párjaként lejtett végig a táncparketten. Csodálatos éjszaka volt, akárcsak Hamupipőke egyetlen boldog éjszakája, mert Eszter nagyon is tisztában volt azzal, hogy másnap Péter végleg eltűnik az életéből. Miközben szédült iramban forogtak a Strauss-keringő ütemére, Péter eldicsekedett vele, hogy a budapesti bölcsészeti karon kapott tanársegédi állást.

Másnap Eszter kialvatlanul, fáradtan és elkeseredetten kiszédelgett a pályaudvarra, elbújt a váróteremben, s csak akkor ugrott elő, amikor Péter vonata nagy sípolással elindult Budapest felé. Integetett szomorú, vörös, könnyes szemekkel, még szerencse, hogy Péter ezt nem látta… nem is láthatta. A fiú megígérte ugyan, hogy írni fog, de levél hónapokig sem jött tőle.

Mindeközben Barta Béla változatlan igyekezettel hívogatta hol moziba, hol diákbálra, hol múzeumi képbemutatókra, de Eszter csak Péter levelét várta, a postást leste.

Születésnapján érte el Péter első levele; nagyobb, szebb ajándékot nem is kaphatott volna. Kedves sorait természetesen azonnal megköszönte, s a válasz nem váratott sokáig magára. Levelezésük egyre intenzívebb formát öltött, s Eszternek sokszor az az érzése támadt, hogy Péternek is hiányozhat talán, de ennél többről nem is mert álmodozni, holott igen gyakran álmodott vele. Olyankor boldogan ébredt fel, és sajnálta, hogy az álombeli, nagyon is szoros együttlét – csókok, ölelések – csak a fantázia szüleményei voltak. Akárhogyan is próbálta elnyomni érzéseit, végül őszintén be kellett vallania magának, hogy fülig szerelmes a távol levő Péterbe. Igaznak bizonyultak volna az akkor divatos sláger elcsépelt sorai? „A nagy szerelmi tüzeket a távollét nem oltja el, hanem csak fokozza…”

Péter kezdett egyre gyakrabban visszajárni az Alma Materba. Állítólag a Somogyi könyvtárban végzett kutatómunka miatt tűnt fel egyre sűrűben az egyetemi városban, de idejének legnagyobb részét mégsem a neves könyvtárban, hanem Eszter társaságában töltötte el.

Egy rangos tudományos előadásra is kissé megkésve próbáltak besurranni, oly halkan, ahogy csak lehetett, mégis, a hírneves pszichológus professzor, megszakítva előadását, mindenki meglepetésére így köszöntötte a későn jövő párt: „Miután Eurydice és Orfeusz is előkerültek az alvilágból, remélem, most már zavartalanul folytathatom előadásomat”.

Ekkor döbbent rá Eszter, hogy kapcsolata Péterrel már nyílt titok és közbeszéd tárgya a városban.

Eszter az államvizsga elött visszavonult a kollégium tanulótermébe, teljesen elszigetelte magát a város és az egyetem eseményeitől abban a reményben, hogy sikeres vizsgája után végre „szabad lesz”, s akárhová pályázhat majd állásért, még talán Budapestre is, ha szerencséje lesz. Azonban a biztos tudat, hogy Péter majd eljön a „ballagására”, szárnyakat adott neki a tanulásban és boldog jövőjébe vetett hitében, reményeiben.

Nem telt bele egy hét, az államvizsga napja vészesen közeledett, amikor azt vette észre, hogy amikor este kibújt barlangjából, a tanulóteremből, szobatársai olyan furcsán, sajnálkozóan néznek rá, de nem szólnak semmit, kerülik a vele való beszélgetést.

A harmadik estén Eszter, érezve a feszélyezett hangulatot, megkérdezte:

– Nektek meg mi bajotok van? Miért hallgattok el hirtelen, ha belépek a szobába?

Keszei Anna, aki szabadidejének legnagyobb részét az ágyában fekve töltötte, elmerülve Rejtő Jenő valamelyik kalandos regényébe, miközben izgalmában hangos ropogással egyik almát a másik után kebelezte be, végül is kibökte:

– Ne tegyél úgy, mintha nem jelentene neked semmit Podmaniczky Péter szerencsétlen balesete! Mintha hidegen hagyna, hogy a sebészeti klinika intenzív osztályán küzdenek az életéért, s te, mintha mi sem történt volna, egyszerűen beveszed magad a tanulóba s úgy teszel, mintha semmi közöd sem lenne Péterhez! Még meg sem látogattad a klinikán, fogadom – vetette szemére Keszei Anna.

Eszterrel megfordult a világ, s forogni kezdett vele szélsebesen a szoba, a bútorok, a lámpa s a benne levő, komor, megrovó arcú szobatársak. Eszméletét vesztette, s amikor magához tért, csak akkor tudta meg, mi történt Péterrel.

Budapestről még éjfél után autóval száguldott nagy sebességgel az országúton, hogy mielőbb ideérjen Eszter ballagására, s útközben a volán mögött elaludt. Csak pár másodpercre, de ez elég volt ahhoz, hogy nekirohanjon egy fának, s autójával együtt felboruljon. Csak órákkal később találta meg egy teherkocsi sofőrje, eszméletlen állapotban.

Eszter legszívesebben azonnal berohant volna az I. Sebészeti Klinikára, ahol a traumatológiai osztály intenzív osztályán feküdt Péter, de éjszaka nem volt semmi értelme, hogy kísérletet tegyen a látogatásra. Másnap délelőtt 10 óra tájban lépett be félősen, zavartan a klinikára, s csak hosszas keresgélés után találta meg a traumatológiai osztályt. Az intenzív osztály folyosója előtt többen is várakoztak már. Amikor végre megjelent egy ápolónő, Eszter elébe ugrott s kérte, szeretné meglátogatni Podmaniczky Pétert minél előbb.

– Rokona a betegnek? – kérdezte a fehérköpenyes nővérke, miközben sietve folytatta útját a labor felé.

– Nem, rokona nem vagyok, csak jó barátja, ismerőse – felelte remegő hangon Eszter.

– Akkor sajnos nem engedhetem be, csak a legközelebbi rokonait engedhetem hozzá – felelte a nővér, miközben továbbsietett a folyosón.

– De legalább valami kis felvilágosítást kaphatnék a beteg állapotáról? – szaladt utána Eszter.

– Felvilágosítást a beteg állapotáról is csak legközelebbi hozzátartozóinak adhatunk – mondta elutasító hangon a nővér, és eltűnt a labor ajtaja mögött.

Eszter tehetetlenségében és kétségbeesésében hangosan sírva fakadt.

Ekkor melléje lépett egy idősebb hölgy, és átkarolta.

– Nyugodjon meg, mindent megtesznek érte, ami csak lehetséges – mondta az előkelő hölgy.

Eszter csak ekkor nézett rá; olyan 60 év körüli, szőke kontyos, nagy barna szemű nő volt. Régimódi, de nagyon jól szabott barna kosztümöt viselt, s barna, lapos kis kalapot a kontya tetején. Szomorú arcát a felrakott púder ugyan rózsás színűre festette, de szemében végtelen bánat és aggodalom tükröződött.

– Kedves kisasszony, talán megnyugtatja, ha elmondom, hogy jóelőbb magával Petri professzor úrral volt szerencsém beszélni, aki megnyugtatott, hogy minden jóra fog fordulni.

Így ismerte meg véletlenül Péter édesanyját, egy nagyon előkelő, jóságos arcú úri dámát.

Vele együtt beengedték Esztert is Péter ágyához. Eszter csalódására a betegből szinte semmi sem volt látható: feje búbjától kezdve szinte az egész teste be volt gipszelve, be volt pólyálva, s csak a lélegeztetőgép és a monitorok egyhangú zümmögése, ketyegése szakította meg a tehetetlen csendet a beteg ágya körül.

– Fogja meg a másik kezét! – kérte az idős dáma Esztert. – Ha mesterséges kómában is tartják a fiamat, biztosan megérzi, hogy itt van a barátnője. Mert ugye, ha nem tévedek, csak maga lehet Péter nagy szerelme, akiről annyit mesélt nekem.

Eszter válasz helyett csak csendesen zokogni kezdett.

Naponta látogatta meg Pétert, órákig ült kezét fogva az ágya mellett. Bár tisztában volt a diagnózis szörnyűségével, mégis valami csodában reménykedett még mindig.

Koponya- és nyaki csigolytörést szenvedett Péter, s nyaktól lefelé megbénult az egész teste.

Pár nap múlva Péter állapota láthatólag romlani kezdett: félrebeszélt, láz gyötörte, érverése gyengült, teste az infúziók ellenére lassan kiszáradni látszott. Lázálmaiban érthetetlen szavakat suttogott, tikkadtan lihegett, szemének fénye lassan megtört. Orsolya asszony – az édesanyja – éjjel-nappal az ágya mellett virrasztott, s bizony, ha nem is vallotta be még saját magának sem, fájt neki, hogy úgy tűnt, Péter néha mintha Eszter nevét suttogta volna, utána sóvárgott. Megkérte a lányt, jöjjön minél többször, mert abban reménykedett, jelenléte talán elősegítheti féltve szeretett fiának javulását, gyógyulását.

Eszter minden délután fel is váltotta Orsolya asszonyt a betegágy mellett, az államvizsgáját is elhalasztotta, úgyis képtelen lett volna ebben a helyzetben a tanulásra is koncentrálni. Pedig megpróbálta, de megdöbbenve vette tudomásul, hogy ha el is olvasott egy mondatot a tankönyvi anyagból, a szavakat ugyan egyenként megértette, de a mondat értelmét már nem volt képes felfogni. Hát sarokba vágta könyveit, mert képtelen volt másra, mint Péter betegségére és szenvedésére gondolni.

A második héten Orsolya asszony azzal fogadta Esztert, hogy Péter már egész nap látszólag mélyen, békésen, minden fájdalom nélkül alszik. Arca kisimult, szinte valamiféle elégedettség, megbékélés ült ki sárga, meggyötört vonásaira.

Estefelé Péter hirtelen felnézett, mintha megismerte volna Esztert, s halkan azt suttogta:

– Hát megjöttél! – ennyit mondott csak, s megint mélyen elaludni látszott. A diszkrét lámpafény szinte beragyogta arcát, s erőteljesen kirajzolta nemes arcának finom vonásait, melyen mélységes békesség és megnyugvás ömlött el. Ilyen szépnek még sosem látta őt Eszter! Szívében sajgott a mélységes szeretettel páros aggodalom és fájdalom.

Nem sejtette, hogy utoljára látta őt életben. Éjfélkor hívták a kollégium portáján lévő telefonhoz. Orsolya asszony hangja hallatszott a recsegő készülékből:

– Péter ma éjjel éjfélkor meghalt! – közölte szinte kemény hangon, majd sírva tette hozzá:

– Talán jobb így neki, mint teljesen lebénulva, nyomorékként élni tovább.

A boldogságra várás nagy álma így tűnt el mindörökre Eszter életéből. Sokszor a boldogságot a bánattól, szenvedéstől, fájdalomtól csak egy gondolat választja el.

Van úgy, hogy ha az embert valami nagy megrázkódtatás éri, úgy tűnik fel, hogy vége mindennek, hogy megállt az idő… hogy nincs tovább.

Pedig az élet tovább halad megállíthatatlanul, mint ha mi sem történt volna. Egyik hét követi a másikat, az emberek élnek tovább életük megszokott ütemében. Az üzletekben ugyanolyan nagy a nyüzsgés, a villamosok feltartóztathatatlanul siklanak át a városon, s vidáman csilingelnek a fontosabb megállóhelyeken. A piacon hangosan kínálgatják portékájukat az árusok, s az emberek továbbra is nevetgélnek, tréfálkoznak a kapualjban és az utcasarkon.

Eszter úgy járt-kelt közöttük, mint egy holdkóros, de hamarosan őt is utolérte a hétköznapok kérlelhetetlen valósága: az elhalasztott államvizsga időpontja vészesen közeledett. Tanulnia kellett volna, egész nyáron gyötörte magát, de úgy érezte, semmit sem halad előre az anyaggal.

Szeptember elején megjelent ugyan a vizsgabizottság elött, de meg volt róla győződve, hogy úgyis megbuktatják; az volt az érzése, hogy semmit sem sikerült megjegyeznie, megtartania az előírt tananyagból.

Maga lepődött meg legjobban, amikor – igaz, csak hármas jeggyel – átengedték a nehéz, mindent eldöntő államvizsgán.

A diplomakiosztó ünnepségen hallotta a szenzációs hírt: Barta Béla disszidált nyugatra, Németországba. Állítólag élt ott egy nagybátyja, aki felkarolta és bejuttatta egy neves német bankba, jól megfizetett tisztviselőnek. Hogyan és miért keveredett egy bölcsészdoktor a bankszektorba, senki sem értette, de volt évfolyamtársai irigyelték, és nagy szerencsének tartották a pályamódosítást.

Mi lehet egy bölcsészből? Legyünk őszinték, gyerekek. Vagy ír egy-két jó regényt, vagy színdarabot – feltéve, ha van tehetsége, de még inkább jó összeköttetései –, vagy valami vidéki lapnál irkálhat cikkeket madarakról, az őszi vetésről, vagy szerelmi pletykákról, s beleposhad a semmittevésbe. Vagy ami még ennél is rosszabb, elmegy irodalomtanárnak valami eldugott, vidéki gimnáziumba. Akkor már inkább egy neves banknál karriert csinálni! Ez volt az általános vélemény Barta Béla pályamódosításáról évfolyamtársai körében.

Esztert ez csak annyiban érintette, hogy legmakacsabb udvarlójától is megszabadult, s magára maradt.

Kollégiumi szobatársa, Cseke Margit véleménye szerint ez nagyon aggasztó helyzetbe hozta Esztert.

– Hidd el, hogy amelyik lány itt az egyetemi évek alatt nem találja meg élete párját és nem megy férjhez idejekorán, ha kikerül vidékre, ott semmi esélye sem lesz megfelelő nívójú, értelmiségi társat találni, ezt vedd tudomásul! – figyelmeztette Margit jószándékúan.

Eszter azonban nem foglalkozott ezekkel a gondolatokkal, sokkal nagyobb bánat rágta lelkét Péter korai halála miatt, semhogy akármilyen férfira is gondolhatott volna.

Egy budapesti kiadóhoz került végül is lektornak, hiszen valamiből élnie is kellett. Munkáját nagyon komolyan vette, csak az zavarta, hogy olyan regényeket kellett lektorálnia, amelyek – véleménye szerint – nem ütötték meg még csak a közepesnek sem nevezhető mértéket. A szocialista realizmus termékei pedig úgy elözönlötték a magyar könyvpiacot, hogy értékesebb irodalmi alkotások számára már nem maradt hely.

Eszter úgy érezte, hogy fiatal élete teljesen vakvágányra tévedt. Az sem tudta megvigasztalni, hogy a Nők Lapja című folyóiratban több rövid elbeszélése is megjelent, sőt valami díjat is megnyert egyszer, s ez, mint egy papírhajó a hullámzó tengerben, arra bátorította fel, hogy nekifogjon egy nagyobb volumenű regény megírásának. Lektori elkötelezettsége mellett persze nem maradt sok ideje, hogy komolyan nekiveselkedjen az írásnak, de a téma, amelyről írni akart, nagyon is alkalmasnak tűnt a szocialista béklyóba kényszerített kortárs irodalmi alkotások egyhangúságából való kitörésre.

Sem oroszul, sem magyarul ugyan még nem jelenhetett meg Szolzsenyicin Gulagról leírt, szenzációs, leleplező regénye, Eszter mégis ezt a megrázó riportregényt állította példaképül maga elé. A Szolzsenyicin-regény akkor még indexen volt.

Honnan szerzett mégis tudomást róla? – kérdezhetnénk joggal. Furcsa és meglepő módon egy kis, postai csomag hozta Eszter életébe a döntő fordulatot. A kis kartondobozt valahol Ausztriában adták fel, s benne Szolzsenyicin Ivan Gyeniszovics egy napja című elbeszélése rejtőzött vastag újságpapírba csavarva. A csomag feladójának neve egy osztrák könyvkiadó volt, s a kisregény utolsó oldalán egy B. B. nevű személy írta kézzel a következő sorokat: „Nem elég a jóra vágyni, a jóért tenni és írni kell!”.

Mivel Eszternek nem volt ismerőse Ausztriában, nem volt nehéz kitalálnia, hogy a küldemény csakis volt hódolójától, Barta Bécitől származhatott.

Éjszakákon át törte a fejét, vajon miért küldte el neki Béci ezt a kisregényt, amelyet az akkori, kádári Magyarországon szigorúan index alatt tartottak. Amikor elolvasta – német fordításban, szótár segítségével – az elbeszélést, rájött, hogy Béci milyen szándékkal küldte. Üzenet volt ez a szabad nyugati világból a bezárt, hermetikusan izolált, szocialista diktatúra alatt nyögő értelmiségnek.

Akkor érett meg benne az elhatározás, hogy leleplező regényt fog írni a „malenkij robot” magyar áldozatairól. Nem volt egyszerű feladat. Először a könyvtárakat bújta, majd sorban ellátogatott a helyszínekre, felkereste azoknak a fiatal magyar férfiaknak a hozzátartozóit, rokonait, akiket „malenkij robotra”, vagyis kis munkára fogdostak össze és hurcoltak el az orosz munkatáborokba, s akiknek többsége örökre eltűnt, nyomuk veszett, akik sosem tértek vissza az orosz gulágról.

Nehéz volt az embereket, a hátramaradt rokonokat szóra bírni; mindenki félt, ha elmondja, ha elmeséli a szörnyű eseményeket, lefogják, börtönbe vethetik őket, mert jól tudták, milyen precízen működik a kommunista besúgórendszer. Nehéz volt, és sokáig tartott, amíg az emberek bizalmát – úgy, ahogy – meg tudta nyerni, s könnyözönök között rebesgették el a szörnyű eseményeket, fájdalmukat, bánatukat. Még tovább tartott, amíg a megrendüléstől szinte lebénulva el tudott kezdeni írni, s bizony nagyon nehezen haladt, sokszor már-már feladta… s aztán újra nekilendült, mert érezte: a valóságot napvilágra kell hozni, az ártatlan áldozatok szenvedései nem merülhetnek el örökre a feledés homályában.

Háromévi keserves munka után elkészült a regény, de kiadót nem lehetett rá találni, sőt megfenyegették Esztert, hogy jobb lenne a kéziratot azonnal eltüntetni, megsemmisíteni, mert még börtönbe is kerülhet „felforgató” tevékenység és „néplázítás” címén.

Így bekerült a frissen befejezett mű Eszter íróasztalának legalsóbb fiókjába.

1989-ben, az ún. rendszerváltás után váratlanul megjelent Budapesten Barta Béci.

Eszter hallotta ugyan, hogy az Astoria Szállóban vett ki szobát, hogy BMW kocsival furikázik a budapesti utcákon; hogy gyakran látni őt a híres éjszakai mulatóban, a Pipacsban, ahol gáláns módon vendégeli meg volt barátait, ismerőseit. Eszter amúgy sem törődött sokat a pesti pletykákkal, Barta Béla, régi hódolója, váratlan feltűnése ugyan kellemesen lepte meg, mivel úgy érezte, hogy neki köszönheti tulajdonképpen, hogy megírta regényét a malenkij robotról, ha nem is jelenhetett meg sosem nyomtatásban. Ha Béla nem küldi el neki Szolzsenyicin elbeszélését a gulágról, talán sosem jutott volna eszébe, hogy ilyen témájú regényírásba kezdjen, tehát bizonyos mértékben az ötlet tőle származott, s ezért hálás is volt neki. Mégsem kereste a vele való találkozást.

Egy szombati napon, amikor egyedül ücsörgött a könyvkiadó szűkös irodájában, a portás telefonon jelezte, hogy látogatója érkezett.

– Küldje fel! – kérte meg a portást, mivel egy interjúalanyra várt a következő cikkéhez.

Ijedten rezzent fel, amikor hátulról két férfikar ölelte át.

– Hogy merészeli? Mit képzel? – kiáltott fel ijedten hátrafordulva Eszter.

Egy elegánsan, a legújabb divat szerint öltözött, parfümtől illatos, jóképű férfival találta magát szemben.

– Béla! – kiáltott fel meglepetésében, s csodálkozón csapta össze a kezét. – Barta Béla, az egykori híres asztaliteniszbajnok! Te honnan kerülsz elő? – nézett a férfira kerekre tágult, kíváncsi szemmel.

– Mit csodálkozol, drágám? Eljöttem érted, mert megérett az idő, hogy végre ott folytathassuk, ahol abbahagytuk, szerelmem! – mosolygott rá szemtelen kacsintással a régi egyetemi hódító.

Egymás karjaiba estek, s Eszter szemében akaratlanul is könnyek gyűltek össze, melyeket szégyenlősen törölt ki kezével. A régi egyetemi évek emlékei elemi erővel törtek fel benne.

– Gyere, menjünk le a Mátyás Pincébe, biztosan éhes vagy már. S nem kell annyit dolgozni, tanulni, tudod, „a tudósok mind szegények” – s már szaladtak is le kettesben a keskeny lépcsőkön, mintha kergették volna őket.

Alig ültek le az asztalhoz, Béla magához intette a pincért.

– Főnök úr, kérdezze meg a szépséges hölgyet, hogy mit kíván! – adta ki a parancsot Béla.

– Nem is tudom… – szólt zavarában Eszter, mert az ilyen előkelő, drága helyekre járást egy szűkös pénztárcájú, budapesti lektornő nem engedhette meg magának.

– Ha nincs ellene kifogásod, drágám, majd én rendelek – jelentette ki határozott hangon Béla, s rendelt kaviárt, pezsgőt, halászlét, túróstésztát, s ki tudja még, mi mindent egyszerre.

– Tudod, már régen nem ettem ilyen jó magyar ételeket, drágám – szabadkozott Béla, amikor Eszter hangosan tiltakozott a bőséges vacsora miatt.

– Mindezt képtelenek leszünk megenni – tiltakozott a lány –, és kérlek, ne szólíts engem drágámnak, hiszen olyan régen volt az…

Béla a tiltakozásokat figyelemre sem méltatta.

– Belekóstolsz, s ami igazán ízlik, csak abból eszel – nyugtatta meg a hangosan tiltakozó lányt.

– De hát ez pazarlás! – jegyezte meg Eszter.

– Pazarlás? Mi a pazarlás? Az, hogy annyi sok éve nem láttuk egymást, ez az igazi időpazarlás! És most mesélj a regényedről. Sikeres volt?

– Sok mesélni való nincsen, mert nem is jelent meg nyomtatásban sosem – vallotta be Eszter. – Nem illett bele a jelenlegi politikai felfogásba, sőt még börtönnel is megfenyegettek. Nálunk még mindig nem lehet az akkori szörnyű eseményeket az igazságnak megfelelően nyilvánosságra hozni – hajtotta le fejét szomorkás mosollyal a lány.

– Ha rám bízod a kéziratot, majd én kiadatom, ebben biztos lehetsz! – fogta meg Béla Eszter kezét biztatóan.

– Hát kire bíznám rá, ha nem rád, hiszen az ötletet te adtad azzal a Szolzsenyicin-elbeszéléssel, amit annak idején küldtél – felelte halkan, szinte suttogó hangon Eszter. Amikor Béla csodálkozva hajolt hozzá a halkan rebegő mondatok után, a lány bocsánatkérőn nézett rá. – Halkan mondom, mert tudod, itt, nálunk még a falnak is füle van.

Így kezdődött, illetve folytatódott a Bélával való új kapcsolat. Béla Ausztriában kiadatta saját költségén Eszter regényét, melynek ott, a nyugati világban nagy sikere volt. Esztert többször is meghívták ausztriai író-olvasó találkozókra, s végül Béla, a neves bankár kiharcolt neki egy irodalmi kitüntetést is.

Aztán egy ilyen könyvterjesztő irodalmi rendezvénysorozat végén Eszter nem tért vissza Magyarországra, és Barta Béla felesége lett.

Miért határozta el magát erre a váratlan és meggondolatlan lépésre?

Mert elégedetlen volt eddigi életével.

Nem látott más kiutat reménytelennek tűnő helyzetéből.

Évfolyamtársai közül sokan – akik behódoltak a szocialista rendszer szabályainak és követelményeinek – a siker síkos pályáján haladtak egyre feljebb és feljebb. Volt közöttük már elismert, híres író, egyetemi professzor, befolyásos országgyűlési képviselő is.

Ezzel szemben az ő szürke, „jelentéktelen” életét felőrölte a mindennapok kilátástalan harca a munkahelyén, a bosszúságok és mérgelődések a munkatársakkal, főnökökkel, szomszédokkal, és szerény otthona sem adott megnyugtató sikerélményt.

Igaz, volt valami tehetsége a rajzoláshoz, festéshez, a zenéléshez, melyet valószínűleg az édesanyjától örökölt, de ezeket a hajlamokat nem volt alkalma gyümölcsöztetni, kiélni a körülmények kedvezőtlen mivolta révén, és saját szívós akarata, szorgalma sem bizonyult kielégítőnek. A legnagyobb hibát ott követte el, hogy azzal biztatta magát, „majd később ráér még nekihajtani, és tehetségét kibontakoztatni”, de ezt a szót, hogy „később”, most már végleg törölnie kellett a szótárából.

Az idő elrepült felette – döbbent rá –, a mulasztást már nem lehet behozni, ezzel tisztában volt. Belátta, hogy a legnagyobb hibát akkor követi el az ember, ha azzal hitegeti magát, hogy még van „bőven idő”, mintha a tehetségünk, hajlamunk egy páncélszekrényben lenne elzárva, és bármikor kinyithatnánk. Ez teljesen őrült gondolat.

A kérlelhetetlen igazság az, hogy az idő egy elillanó, visszahozhatatlan közeg. Az idő mindig csak a most, s hamar elillan, ha nem használjuk ki. Hiába hozná fel most a pincéből a festékeket és az ecsetet, jelentéktelenek tűnő életét ezzel már nem menthetné meg.

Ha legalább pénze lenne elég – gondolta sokszor, aztán rájött, hogy ez sem érne sokat, mert az elmúlt időket és lehetőségeket nem lehet pénzzel sem visszahozni, sem megvenni.

Azonkívül azt olvasta egy nívós tudományos lapban, hogy a gazdag embereket gyötri a legjobban a jövőtől való félelem: állandó aggodalomban élnek a sok pénzük miatt.

Mit lehet hát még tenni a megkésett felismerésben?

Az út az „értelmes élethez” a mával kezdődik, ott hever minden reggel a lábunk előtt. Nem szabad a „majd későbbre” halasztani vágyainkat, terveinket; nem szabad várni arra az időre, mely sosem jön el, mert az idő gyorsan elillan, elszáll a fejünk felett, visszahozhatatlanul. Mivel lehetne „értelemmel” feltölteni mostani szürke hétköznapjait – tűnődött el sok álmatlan éjszakán.

Sokáig töprengett ezen, míg eszébe villant a megoldás. Utazni kellene, megismerni új országokat, népeket, kultúrájukat, kibővíteni szűknek bizonyult megszokott környezetét, világát.

Igy került el Bécsbe, Barta Béla segítségével és biztatásával.

Izgalommal teli volt már a titkos készülődés is: az út megtervezése, szállodák utáni kutatás, repülőjegyek beszerzése. Azt tervezte, hogy Bécsben meglátogatja majd Marika nénit, kedvenc nagynénjét és egyben keresztanyját, aki a bécsi Mariahilfer utcában lakik, egy luxuslakásban.

Bécsbe érve azonnal lehetett érezni a „történelmi” levegőt, csak végig kellett sétálni a Grabenen, a Mariahilferstrassén, vagy az egykori Habsburg Monarchia fellegvárát, a Burgot, a schönbrunni kastélyt megcsodálni, a Stephansdomban, a Fekete Madonna előtt imádkozni, s aztán a híres Sacher Kávéházban megpihenni, s egy „kleine braunét” a híres Sacher-tortával együtt elfogyasztani.

A bécsi tartózkodás azonban hamarosan megszakadt, mert Barta Bélát az egyik legnagyobb német bank igazgatóhelyettesévé nevezték ki, s így végül is Németországban, Münchenben telepedtek le az új házasok véglegesen.

Béla jó összeköttetései révén Eszter bekerült a müncheni „Heute” című napilap szerkesztőségébe, mint újságírónő.

Az élet Münchenben nagyon kellemes és vidám volt, a bajorok igen barátságos, szívélyes embereknek bizonyultak, és hamarosan befogadták a fiatal házaspárt a „schwabingi buszi-buszi” (a müncheni művészek, népszerű politikusok és értelmiségiek) társaságába.

Házasságuk elején nagyon jól megértették egymást, mondhatni, hogy boldogok voltak. Béla mindenben Eszter kedvét kereste, s ahogy mondani szokás, szinte a „tenyerén hordozta”. Esztert elkábította a nyugati jólét és a korlátlannak tűnő szabadság illúziója. Bélának sokat kellett üzleti ügyekben utaznia, s eleinte magával vitte fiatal feleségét is ezekre az utakra. Együtt bejárták Európa legszebb országait, városait, előkelő hotelokban szálltak meg, s mindenütt luxus vette körül őket. Eszter élvezte a könnyű élet adta lehetőségeket, s mondhatni, szinte „úszott a boldogságban”. Csak később döbbent rá, hogy ez a boldogság csak részben alapult a Bélával kötött házasságuk, szerelmi kapcsolatuk talaján. Nem volt olyan mély és őszinte közelről sem, mint a Péterrel átélt heves szerelem, mely olyan tragikus módon szakadt meg.