Aczél Dóra

Fájdallam

Kórházszagú kamaszkor
– részlet–

© Aczél Dóra, 2016
© Koinónia, 2016, 2022

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Elektronikus kiadás

ISBN 978 973 165 275 7

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Előszó

Róza babszemként vackol belém. Összetekeredik, a hasamhoz mocorog, hogy aztán elaludjon. Nem érti, miért nem fekszem a bal oldalamra, amikor neki ott sokkal kényelmesebb. Megfogja a vállamat, a gömbölyűt, megsimogatja, és azt kérdezi, hogy nekem miért ilyen szép gömbölyű a vállam, neki meg miért nem? Miért van az, hogy senki másnak nem ilyen, csak nekem?

Eddig tudtam leplezni – ha felnőttek kérdezték, csak annyit mondtam, hogy hosszú történet, és nem faggattak többet. De a saját gyerekem szépnek látta a vállam, ezt a különlegesen gömbölyűt, az ő édesanyja ettől még inkább az övé volt. Nekik mesélek, mindkettőnek, szívesen, mert értik. És amikor ők elkezdték érteni, valami furcsamód nekem is kezdett világosodni. Ez a teremtődéstörténetem. A sajátom.

Ahogy derengeni kezdett, hogy a több évvel ezelőtti történetnek le kell zárulnia, az élet elém sodort egy új szerelmet is. Amikor először vetkőztetett meztelenre, ki a ruhámból, a blúzomból, s a vállamról is le mindent, elfordultam, hogy ne lássam a szemében az általam elképzelt undort. Utána még sokszor vetkőztetett, vagy vetkőztem én magam előtte és neki, és már élveztem, hogy nem számít a vállam furcsán tökéletes gömbölyűsége, hiszen a lelkem nem ott van. Nem azzal szeretkezik. Szexel, ahogy ő mondja, mert ő nem szeretett, csak én őt, de lehet, hogy inkább én is magam kezdtem szeretni általa.

És ha ez már ilyen szembe-kell-nézni-magammal periódus volt: elővettem és újra elolvastam a naplóimat. Néha meglepett a tizennégy éves lány felnőttsége, máshol ugyanannak a lánynak a hihetetlen butasága.

Mondhatnám, hogy a főszereplő csupán alteregó, azt is mondhatnám, hogy a történetek és a szereplők nem felelnek meg a valóságnak, de ez nem lenne igaz. Nincs alteregó. Én vagyok, és Te vagy, Olvasó.

Régi naplóimból bemásolt mondatok, új érzések párhuzama a régiekkel, visszaemlékezések és rekonstruálások. Feldolgozása annak, aki én vagyok.

(A fejemben van ez a lüktetés, ez a tompa, állandó nyomás. Szeretném, ha elmenne, de búrában van a fejem, nem engedi el könnyen ezeket a fájdalmakat.

A hasamban lepkék laknak. Néha elég agresszívek. Repkednek, csapdosnak, rugdosnak és böködnek, de nem tudnak kimenni onnan. Nem tudnak kimenni belőlem.

A mellemben lakik a zsibbadás, az ölemben lakik a sóhaj.

A kezemben a remegés, a szememben a szomorúság.

S valahol mindezeket öleli a saját életem miatti csalódottság.)

Mikulásajándék

A szememben látta a hitet. Én tudtam, honnan jön, habár abban a pillanatban inkább csak éreztem: valamiféle egységet, az egész életem, a még le nem élt életemet is beleértve, egy nagy kerek egész lett. Néztem Kati testét. Láttam már ilyen testet: alig észrevehetően körte fenék, keskeny csípő, s pocaknak nem nevezhető, mégis domború forma.

Az ágyéka is kerek halom, kidomborítja a nadrágot. Mellei bőek, de a teste vékony. Szeme nagy, mélyen ül az árkában. Ha ismeretlenül nézem, nem tetszik. Kati, ha megszólal, márpedig ezt gyakran teszi, akkor szép, nőies, kívánni való. Árasztja az önbizalmat, az életkedvet és a saját magával való megbékélést. Ő a képzőnk.

Öt évvel ezelőtt kezdődött minden. S az öt évvel ezelőtti kezdet tíz évvel azelőtt kezdődött.

Álmaim voltak, éjjeliek. Már behunyt szemmel, de tudatommal még ébren álmodtam a jövőmet.

Tizenöt évvel ezelőtt hideg, havas téli nap volt odakint. Odabent, a tizenhetedik emeleten már-már elviselhetetlen meleg. Az ablakból ragyogott Bécs, már beöltözött karácsonyba, anyukám gyakran kiállt, nézelődött. Én nagyrészt feküdtem. A legutóbbi kemoterápia utóhatásait élveztem: hányinger, fáradékonyság, gyengeség. Egy nap alatt sokan bejöttek, vért vettek, leküldtek röntgenre, gyógytornászok, medikák adták egymásnak a kilincset. Mind ugyanarról beszéltek, egyesek szép, folyékony angollal, mások a nyelvet törve magyarázták, hogy nem lesz ugyan amputáció, de azért se szépre, se jóra ne számítsak.

– Néptáncolhatok? Tudja, szeretnék. Eddig is néptáncoltam, de most a kezelés miatt nem tudtam, s hiányzik.

– Nem hiszem. Nem fogod tudni felemelni a kezed, legfeljebb vállmagasságig. – A nyomaték kedvéért, és hogy biztos legyen benne, hogy megértem, amit mond: mutatta is, meddig.

Eleredtek a könnyeim, csendes ösvényt törtek maguknak az arcomon. Nem tudom, mikor ment el a gyógytornász, később még találkoztunk, de továbbra is ugyanilyen semleges maradt a kapcsolatunk. Nem kereste a tekintetem, nem akart ismerkedni, én meg akkor már régóta hagytam, hogy mindenki azt csináljon velem, amit akar.

Aznap még sok papírt kellett kitöltenem, kértem, hogy angolul hozzák. Allergiás vagyok-e, műtöttek-e már, korom, súlyom, magasságom, anyám neve. A bonyolultaknál jöttek és magyaráztak. A főnővér: rövid, pirosra festett hajjal, legalább tíz fülbevaló lógott a két füléből. Karin. Nem tudott jól angolul, mégis leginkább őt értettem. Nyílt tekintettel vigyázott minden kicsi páciensére a tizenhetedik emeleti gyerekosztályon. Humorral és elhatározottsággal kezelt. Ritkán jött zavarba, s ha igen, azt megoldotta egy mosollyal vagy az életnek szánt vigyorgó odaadással.

Most bejött Karin a szobámba, anyukám is közelebb jött, hogy többet értsen az idegen szavakból és gesztusokból. Ne értse, lássa őket, mert nem érti: hiába igyekezett, nem ragadt rá a nyelv. Én voltam anyukám tolmácsa, mindenről beszámoltam neki. Karin elmagyarázta, hogyan fog történni a holnap. Déltől már nem kapok ennivalót. Mutatta a táblát is: ezt fogja kirakni az ágyamhoz, hogy mindenki tudja, nekem nem szabad ennem. A szervezetemnek ki kell ürülnie, ezért ma mindenképp kell nagydolgoznom. Hogy rásegítsen, enyhe hashajtót ad, s ha este hat óráig semmi sem történik, jelezzem, mert ad még. Délután a nővérek előkészítenek a műtétre. Mindig el fogják mondani, mi a teendőm. Éjszaka próbáljak meg aludni, holnap reggel nyolc előtt levisznek az előkészítőbe. Onnan meg a műtőbe.

Karin után jött egy névtelen és arctalan fiatal lány, ápoló. Szőrtelenítő krémet hozott magával. Olyant, amilyenről kamaszkorom csak álmodott. A drágábbik fajtából, az egyetlen olyan márkanévvel, ami számított. Persze, nekem akkor már majdnem egy éve nem volt szükségem szőrtelenítésre, sőt, inkább szőrösödésre lett volna nagy igényem, mondjuk a koponyám és a szemöldök-szempilla környékén. Ha a többi helyen életem végéig csupasz vagyok, bizisten nem bánom, de a hajamat, a szemöldökömet és a szempilláimat nagyon sajnáltam.

Mindenesetre készültem a szőrös időszakra, vártam már, hogy legyen újra, hiszen ha meggyógyulok, újra szépnek kell lennem. Újra? Nem újra. Egyáltalán, meg kell találnom a szépséget magamban. Akkoriban hiába néztem a tükröt, hogy mondjon valami biztatót.

S most ez az ismeretlen nővér, akivel kapcsolatban úgy gondoltam, hogy semmiféle bensőségesség nem tud kialakulni, hozott a nemlétező szépségemet ápolandó egy tubusnyi kényeztetést. Majd otthon elmondom, hogy olyan krémmel szőrtelenítettek, amilyent a tévében látni.

A bal karomra kent belőle. Sokat. Bekente az egész karomat, hogy ha véletlenül szőr nőtt volna a kemoterápia dacára, az most pusztuljon. Sehol máshol nem borotvált, sehol máshol nem kent be büdös szagú drága krémmel.

A várakozás maga a pokol tud lenni. Sírni, gyászolni a műtét előtti énemet nem volt, mikor, nem volt egyedüllétem hozzá. Anyukám mellettem – neki sem volt szabad sírnia, szomorúnak lennie, tartani akarta bennem a lelket. Én nem akartam, hogy tartsa, tartsa a magáét, ne az enyémet. Szótlanul kuksoltunk a kórházi szobában. Nem tudtunk megszólalni, én nem is akartam, csendre vágytam vagy Isten beszédére. De egyik sem jött. Anyukám vigasztaló szándéka elnyomta a csendet, s noha egy szót sem szólt, szólni akarása áttörte a levegőt, és jött felém.

Éhes voltam. Most már kibírom, mindjárt este van, végre alhatok, az álmaimba nem törhet be édesanyám. Ott majd felkészülök a saját halálomra. Nem igazi halál, tudom, de halál. A nem-tudása a jövőnek, a nem-tudása az ébrenlétnek, a nem-tudása az új énemnek.

Nem voltam álmos. Behunyt szemmel vártam a reggelt, ébren, éberen. Hallgattam édesanyám suttogó imáját. Nem tudtam eldönteni, hogy azért nem imádkozik-e magában, hogy vegyem észre: lám, imádkozik, mert most ez a legtöbb, amit tehet. Vagy azért, hogy finoman sugallja: nekem is ezt kellene tennem – vagy azért, mert annyira erős indíttatást érzett rá, hogy foszlányonként tört ki belőle az ima anélkül, hogy észrevette volna. Én észrevettem.

A város odakint morajlott, a kórház nagy gépezete búgott. Érdekes csend: sosem halk, sosem sötét. A folyosón járkáltak a nővérek, csendes susogással nyitottak be a kórtermek ajtajain, nézték, hogy mindenki rendben van-e. Néha beszéd is behallatszott a nagy ajtó alatti résen, nem értettem, csendes volt és idegen. Osztrák.

Beleszenderedtem a hajnalba. Az ébredés hirtelen jött és rosszul esett. Először mindig a takarítónő jött be. Az egyetlen magyar ajkú a személyzetből, édesanyám nagyon várta. Beszélgettek. Számomra nem volt szimpatikus, inkább mindannyiszor alvást vagy fáradtságot mímeltem, hogy ne kelljen társalognom vele. Sekélyes és sajnálkozó volt. Nekem viszont nem sajnálat kellett, hanem tudás: a tudása annak, hogy minden rendben lesz. A takarítónő gyorsan végzett, utána jött Ming, a kis koreai nővér. Annyira csúnya volt, mint amennyire kedves és őszinte. Szerettem: tapintatos volt és határozott. A reggelit hozta, amit korábban mindig betolt a kisszekéren, rajta ezernyi finomsággal: kakaó, tea, vaj, barna kenyér, péksütemény, sajt, sonka, friss zöldség. Ma reggel viszont csak intett édesanyának, hogy odakinn válassza ki, mit szeretne enni. Én nem ehetek, ne kívánjam.

Bejött ma reggel is az arctalan nővér, hátulgombolós köpenyt hozott. Mondta és mutatta, hogy mindent vegyek le, csak ezt vegyem fel. Osztrákul mondta, szavakat rakott egymás mellé, hogy értsem. Bólintottam, hogy értem. A bugyit nem vetettem le. Azt nem kérhetik.

Visszafeküdtem az ágyba. Vártam. A zubbony kényelmetlen és idegen. Jól betakaróztam, mert a paplan anyagát ismertem. Jól esik a meleg. Mikulás napja van.

(Lepkeraj költözött belém.)

Marinko

Az előkészítő egy nagy tér, függönyökkel elválasztható ágyakkal. A függönyöket csak akkor használják, ha egy-egy beteg látványa nem szép. Most nem volt elhúzva egyik sem. Az ágyak rendezett sorban álltak, mindegyikhez sokkal több gépet csatlakoztattak, mint amennyivel eddig találkoztam. Fehér fény, pittyegő hangok, műtőszöld köpenyek suhogása. Német suttogások.

Egyszer csak angol suttogás. Feleszmélek az addigi ideges bóbiskolásomból. Édesanya jön-megy, körülnéz. Most sincs mellettem. Jó. Szabadon félhetek, retteghetek attól, hogy nem tudom, mi lesz velem. A testem könnyeket kezd préselni magából. Ha édesanya mellettem van, nem sírok, hiszen nekem kell lenni az erősnek, a szócsőnek. A szócsövek pedig nem sírnak. A szócsövek üresek, engedik átfolyni magukon a világot. Most egy kicsit telis-tele lehetek félelmekkel.

Az angol szavak elárulták, hogy van még benn valaki, aki idegen. Keresni kezdtem a fülemmel és a szememmel. Velem átlósan feküdt az ágyában, a nővérrel beszélgetett. Hangja higgadt volt. Haja szőke, göndör, a homlokába hulló. Fehér kötések voltak rajta, itt-ott. Elkaptuk egymás tekintetét. A nővér elment mellőle, s a fiú megkérdezte, hogy félek-e. A szemembe gyűltek a könnyek, nem engedtem őket lefolyni, csak bólintottam, hogy igen. A nővér visszajött hozzá, s el is tolták ágyastul, mindenestül, ki az életemből.

Amikor a nővér visszajött sertepertélni a betegek körül, magamhoz hívtam.

– Ki volt az a fiú?

– Melyik?

– Aki ott feküdt – bólintottam az ágya üres helyére.

– Ó, ööö, sajnos semmit sem mondhatok a betegekről.

– Mi a neve, a címe? Szeretnék írni neki. Meg akarom köszönni, hogy bátorított.

– Marinko Szlovákiából. Ennyit mondhatok.

– Marinko Szlovákiából – ismételtem meg, be akartam vésni a fejembe, minden porcikámba, hogy tudjam, hogy soha ne felejtsem el, hogy egy kérdés és egy tekintet mit jelenthet.

A nővér elment, édesanya visszajött, s pár percre rá már toltak ágyastól, mindenestől el, ki az addigi életemből.

Átfektettek a korábbi ágyamról egy mozgó, pultszerű asztalra, ezzel mintegy átlifteztek a műtőágyra. Ekkor búcsúzhattam el édesanyától, eddig jöhetett velem. Rájöttem, hogy a bugyim még rajtam van, amit még fent a szobában kellett volna lehúznom, ezt most megtettem, s búcsú gyanánt odaadtam édesanyának. Nem akartam a szemébe nézni, sem azt mondani neki, hogy szeretem. Nem adott volna erőt.

A neonok a plafonon még erősebben sütötték a szemem, négyzet alakúak voltak, ezeket néztem, miközben toltak. A műtőbe érkeztünk. Sok orvos volt körülöttem, az egyik elmondta, hogy most fogják adni az altatót, s valóban, rögtön nyomta is a kezembe beültetett branülön keresztül. Számoljak, mondta. Számoltam. Egy, kettő, három, négy, ööt…, haaat, hééééééééét, ny……

A szemeim nem akartak egészen kinyílni. Összehúzódva, morcosan csücsültek az üregben, fellázadva, csendsztrájkot tartottak. Nem látni, nem érezni, nem tudni. Nem ott lenni, ahol.

A műtét után fátyol ereszkedett a világ és közém. Láttam mozogni embereket előttem, az egyik fehér köpenyes magyarul beszélt. Viccelődtünk. Édesanya is ott volt. Homályosan láttam, inkább csak éreztem az aggódó jelenlétét. Örült, hogy odavetődött egy magyar orvos, akivel ő is beszélni tudott. Visszagondolva érthető, miért döntöttek úgy a kórházban, hogy szereznek egy magyar anyanyelvű orvost: az ébredő beteget a legjobban nem angolul tudják tesztelni, hanem azon a nyelven, ahogy gondolkodik. De én akkor már angolul is tudtam gondolkodni. Jól esett, hogy ébredés után valaki más is volt mellettem, nemcsak édesanyám. Nem voltam képes magamról beszámolni, fogalmam sem volt arról, hogy zajlott a műtét.

– Hány óra?

– Este nyolc.

– …az tíz óra. Tíz órát voltam bent?

– Igen – jelentette anyukám.

– Jól nézek ki? – kérdeztem a dokit.

– Persze.

– Na jó, akkor este megyek Mikulás-buliba. Ugye, Bécsben is van Mikulás-buli?

– Van, persze. Foglalhatok neked helyet, ismerem a legvagányabb diszkót.

– Jó lesz, persze. Amúgy én Dóra vagyok.

– István. Látom, minden rendben van. Örülök.

– Sikerült a műtét?

– A karod megvan. Több izmot kellett eltávolítaniuk, mint amit terveztek, és egy ideget is ki kellett műteni: körbenőtte a daganat, veszélyes lett volna megtartani.

Csend.

– A daganatot kivették?

– Ki. De ahogy gyógyulásnak indul a sebed, még itt a kórházban kell kapnod egy kemót.

– Kell még kapnom kemót?

– Igen, amíg az előírt kezelésed le nem jár, addig igen.

– Ó, az még egy félév! A francba.

Csend.

– Itt van ez a gép – mondta a doki, miközben közelebb jött hozzám. Az ágyról felemelt egy csokisdoboz-méretű kütyüt, s ahogy megemelte, láttam, hogy dróttal, csővel hozzám van kötve.

A nyakamból egy elosztó-hosszabbító csaprendszer lógott, oda kötötték be az infúziót és ezt a gépet. Intravénásan. A látvány is bizarr lehetett, számomra az érzés volt az, és végiggondolni, hogyan nézhetek ki.

– Magadnak tudod adagolni a fájdalomcsillapítót. Meg kell nyomnod ezt a gombot. Félóránként nyomogathatod, s a csövön keresztül intravénásan adja neked a gyógyszert. Sűrűbben ne nagyon nyomd, álmosít.

Este tíz körül toltak be a liftbe. A fátyol a világ és köztem aszerint volt sűrűbb, ahogy az adagoló gombját nyomogattam. Ha egy kicsit is fájt, megnyomtam. Nem tudom, milyen lett volna az igazi fájdalom, nem is akartam tudni. Inkább aludtam. Sokat, mélyeket.

És gyakran álmodtam Marinkóról. Marinko from Slovakia.

Mélyrepülés

Sok kezdete van ennek a történetnek. Természetesen nem csak úgy egyből kerültem a bécsi toronykórház tizenhetedik emeletére.

Még nyugodt kiskamasz koromban Jane Austen szerelmes regényének végére érve elolvastam az életrajzát. „Ebben a faluban élte le eseménytelen életét…” Szíven szúrt ez a mondat. Hogy tud egy írónő eseménytelen életet élni? Megijedtem. Nem akarok eseménytelen életet élni, még akkor sem, ha nem leszek írónő. Van olyan az életben, hogy annyira akarunk valamit, hogy a sors kegyetlenül bánik velünk, mert tudja, másképp nem mennénk bele a játékába.

Akkoriban (is) szerelmes voltam. S szerelmes ábrándjaim gyakori szituációja volt, hogy a saját temetésemen sirat a fiú, a szerelmem tárgya. Nem volt riasztó, annyira sokszor előjött ez a képzelgés bennem, hogy hozzászoktam, s valamiféle kielégülést okozott, hogy elképzeltem a többiek életét, nélkülem… … …

Tartalom

Előszó

Mikulásajándék

Marinko

Mélyrepülés

Meztelen

Kemó

Deszka

Haj és cékla

Haláltánc

Titán vagyok

Zsuzsi

Zötyögött a villamos

Amikor már mindegy

Isten trónon ül, csendben van

Platánfa

Arcok

A Tábor. A Bátor

Régi élet új külsővel

Lyukasóra

Fizika

Kapuban várni

Utószó gyanánt hálaszó

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Felelős szerkesztő Péter Abigail
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borítóterv Szentes Zágon
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: +40 264 450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 275 7

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípus:
Noticia text – SIL Open Font Licence