Csokonai Vitéz Mihály összes versei

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Zsengék (1785-1788)

Proo: Egy kies kert leírása

Proo: A kalmár

Proo: Forma venusta Perit

Proo: Gloria Calcar Habet

Proo: A virtus legbátorságosabb kőfal

Proo: Bene Qui latuit, bene vixit

Proo: Fulmen Describitur

Proo: Impedit ira animum

Proo: Invidus

Proo: A poéta legkisebbért is megharagszik

Proo: Panaszolkodik egy mindenbe szerencsétlen, de igaz lelkű ember

Proo: Lurida Sub Dulce melle Venena Latent

Proo: Exundatio Aquarum

Proo: Thisbe keservei

Proo: Egyedűl a tudományok teszik halhatatlanná az embert, kivált a poézis

A poétai felvidúlás

Proo: Az estvének leírása

Az álom leírása

Proo: Ventus Describitur

Egy fösvénynek leírása

Egy város leírása

Proo: Dido Aeneastól való búcsúzása

Proo: Gloria calcar habet

A békesség

Ki poéta nevet érdemel…

Proo: Sint Maecenates, feret Hungara terra Marones, Virgiliumque tibi vel tua rura dabunt

Proo: Libertas optima rerum

1789

Quem dii oderunt, praeceptorem fecerunt

Mindég közel van a halál

A poéta gyönyörködése

A kétszínűség

A szerencse változó

A tengeri zivatar

A kevély

A főldindúlás

A gazdag

Rút ábrázat s szép ész

Baráti búcsúvétel

Az ősz Laudonra

Vis et nequitia

1790

Belgrádra

Egy individuale datum az asszonyi állhatatlanságról

Búcsúzik az atya a leányától

A magyar! Hajnal hasad

A magyar gavallér

A reggelről

A rózsa

Vénusi harc

Konstancinápoly

XXVI. ének

XXI. ének

Az embergyűlölő

A pendelbergai vár formája s megvétele

Az istenek osztozása

1791

Jót kívánás

Méltó pár

A szerelmes vitézhez

A víg poéta

Míg nálatok itt múlatok

Bús hánykódások

Az árvíz

[Estve jött a parancsolat…]

A híves estve

A békesség

A Pindus

Az ősz

A tél

Az álom

Boldogok azok, akik úgy alusznak, hogy többé fel nem ébrednek. Sőt ez a kívánságom nem is haszontalan, ha az álmodozások ostromolják a sírhalmokat.

Cigány

A fösvény

Homerus Batrachomiomachiája vagy a Béka és egér-harc

travesztálta, vagy a mostani időkhöz alkalmaztatva görögbőlmagyarra fordította s hét sorú versekbe foglalta Cs. Vitéz Mihály

Az egerek örökös hercegének a békakirállyal való barátsága és lucskos halála

Mind a két részről való országgyűlés, s hadi készűletek

A csata, a nevezetesebb történetekkel

A csata nagyja s kimenetele

1792

Jöszte poétának

A búkkal küszködő

Az anakreoni versek

Közhírré bocsájtás

[Bár az ég búsúlva néz is…]

Édes rabság

[Óh, únalom! vad únalom…]

A versszépítő

Az estve

A nyár

A dél

A patyolat

[Kedves, drága lélek…]

A viola

Amynt és Laura a fák között

Esdeklés

[Nézd el…]

Horváth Ádámhoz

Felvidúlás

Török nótára

Egy kesergő magyar

A mohácsi nótára

A szabadság

Futtába készűlt versecskék

melyeket itten létében ütött öszve egy, aki ezt tiszta szívvel ajánlja a Tekintetes Úrnak magával együtt. Jóllehet: Non omnes arbuta iuvant, humilesque myricae

Biharból Kovácsiba való általmenetelemben gyalogjába készűlt versecskék, melyeket a hegy alatt faragtam.

Egy vacsora felett, a borozás közben

Miért ne innánk?

A rövid nap s hosszú éj

A hír

1793

A híres Rácz Sámuel úrhoz

A vídám természetű poéta

Az elragadtatott érzékenységek

A fársáng búcsúzó szavai

A pártütő

Komáromi J. halálára

[Az emberi nemen…]

[Jer, óh asszonyi rend…]

[Mint a megvénhedt fa…]

[Ötezer és mintegy…]

[Aranka Györgyhöz]

A tanúnak hívott liget

A felgyúladt szerető

A távolról kínzó

A szépek szépe

A poétákban lakó istenség

A méz méze

A szerelmes szemek

Az éj és a csillagok

Az emésztő tűz

A feredés

Egy tulipánthoz

Broughton religiói lexiconára

Víg élet a Parnasszuson

Csikorgó versei a trójai háborúról

[Jaj, hogy szenvedek…]

A mezei gyönyörűségről

[Laura, még ingó kegyelmed]

Egy kétségbe esett maga gyilkosa

Az Ekhóhoz

A feléledt pásztor

Haljunk meg

Szerelmes búcsúvétel

Trocheus lábakon

A had

Nagy Sámuelhez

Egy angyalhoz

1794

A vízital

vagyis Vinum acuit ingenium Paradoxum

Melitesz Rozáliához

Ének a tavaszhoz

A semminél több valami

Szerelmes panaszok

Dafnis hajnalkor

Chloé Dafnishoz

Szerelmes fogadás

Az esztendő négy szakasza

Ajánló csók

[Örvendjél Fébusnak…]

T. T. Szilágyi Gábor úr professzorhoz

Élj vígan érdemeddel…

[Szomorú hallgatók…]

[Győzödelmi pompát…]

[Vagyon egy oly tenger…]

[Az életnek hasznát…]

[Mint foly a sebes víz…]

[Az ember életét…]

Gróf Károlyi József úrnak

Az énekek

Fébus A Hónortól, Pallástól és Hírtől kísértetve a Múzsákhoz

Az estve

Az álom

Boldogok azok, akik úgy alusznak, hogy többé fel nem ébrednek. Sőt ez a kívánságom is haszontalan, ha az álmodozások ostromolják a sírhalmokat.

Préd. 3 : 19, 20, 21.

A tengeri háború

Zsugori uram

Konstancinápoly

A szerencse

A kevély

A főldindúlás

A dél

A tél

A nyár

Az ősz

T. N. Mihályfalvi István úr utólsó tisztességére

Kész légy a halálra

Serkentése a múzsának

Marjai leányok tanítója

Egy vén fának árnyékában régen szenvedő rózsafa

Egy bécsi magyar gavallér

Ván, vén

vagy az üstökös eloquentia

Örömversek Prof. Budai Ésaiás úrhoz,

midőn 1794-ben a kűlső országi akadémiákról, mint meghívott professor, lejött

Más versek

melyekkel megtiszteltetett t. t. Budai Ésaiás professzor úr, mikor az akadémiákról lejött, az akkori poétáktól, Csokonai Vitéz Mihály p. p. alatt

Szomorú versek

amelyek írattattak nemes, nemzetes, vitézlő Fényes István úr halálának alkalmatosságával

Az epitáfiumra metszve e' volt.

[Falataimat elegyes borhajtással…]

Ferenc nevenapjára hamarjában készített versek

Hunyadi Ferenchez

A tolvaj isten, vagy az a crimen raptus,

mely szerint ama tisztaságban és ártatlanságban gyönyörködő mennyei felség, Zeüsz vagy Jupiter a szűz Európát, Agenornak, a phoeniciai királynak ritka szépségű hercegkisasszonyát, ő hercegségét, bika maskarában őltözvén, elragadta és abba a maga isteni szerelmét bé is oltotta.

1795

Az Otahajta

Levél egy nagyérdemű úrhoz

D[ebreceni] Magyar Psyche1

Nymphae, noster amor, Libethrides! aut mihi carmen, Quale meo Codro, concedite: – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – Aut si non possu- mus omnes, Hic arguta sacra pendebit fistula pinu!

Quod potest fieri per pauca, non debet fieri per plura.

Egy posthumus töredék

A szeretet győzedelme a tanúltakon

v nax, pandamatwz erwz           Anacr.

Ámor és az előbbeni

Bohó és az előbbiek

Esmeretlen, bohó

Currens de lepore

Anno 1795 Diebus Februarii: mely által tudtára adatik a fekete vármegyének (Collegium) egy hallatlan és példa nélkűl való történet

A nyúl búcsúzik először is megszomorodott vadász gazdájától (Contra scriba Lengyel József úrtól)

Búcsúzik Pirítottfalvi János úrtól (Zilahi János, szolgák ispectora, veres ember)

Búcsúzik Nigrényi Ferenc úrtól (Tóth Ferenc, igen barna ember)

Búcsúzik Csokornyai Mihály úrtól (Csokonai)

Búcsúzik Suska Pál (Sós Pál) madámjától

Búcsúzik Dobos (Sipos) József úrtól

Búcsúzik Alfőldy Magyar József úrtól (Szeles József)

Köszöntő

Lengyel József senior úr nevenapján

Mátyási József úrnak

Csokonai Vitéz Mihály az örökös barátságnak szent kézfogását!

A semminél több valami

Magyar! hajnal hasad!

A Dugonics oszlopa

Az ő barátihoz és tisztelőihez

A pesti dicsőség

Militat omnis amans et habet sua castra Cupido

Tanítványaitól búcsúzik

Búcsú a magyar múzsáktól

Lantomtól búcsúvétel

A borital mellett

Bakhushoz

Főldi Rózsa

A szárazság és az elhagyatott szerelmes

Anákreon mértéke szerént

Árpád

vagy a magyarok megtelepedése

1796

A főtiszteletű, méltóságú és tekintetű Rendekhez a Diétai Múzsa

Egy orvosnak sírverése

A mostani háborúban vitézkedő magyarokhoz

Rút ábrázat s szép ész

A magyar gavallér

Az 1741-diki diéta,

vagyis:

A régi jó magyar szív Saját királyihoz hív!

Kántáta IX énekekben.

(Egy fényes felhőben leszáll magyar rendek közzé, körűlvétetvén a vitézek karjától.)

(Felemeli a félesztendős Józsefet.)

(Az ősz Pálffy kivonja a kardját: utána az egész magyarság felzendűl: "Haljunk meg a királyért és a magyar hazáért!" Ilyen szók harsognak azalatt, míg a vitéz magyarok, a következendő harcdal zengése alatt a házból kivont karddal s fegyverzörgéssel kimennek.)

(A szőnyeg lefoly)

(A theátrumba hirtelen nagy zúgás és vízomlás hallatik, melyre a muzsika lármáson zeng rá; a habok közzűl feljön az öreg Duna, amint a poétai festés kívánja, kezében van az ő nádból, sásból és cserfából kötött koszorúja; feje németesen, mellye magyarosan, lába pedig törökösen van felőltöztetve; egy oszlophoz áll az ő hétágú villájával; szól, és a habok azonnal lecsillapodnak, a muzsika halkal elmúlik.)

A had

Az én vagyonom

Az ekhóhoz

Útravaló a Múzsához

Az estvéhez

Az én címerem

Barátomnak

Bálint napja

A nemes magyarságnak felűlésére

1797

A becsűlet s a szerelem

[Vályi Klárához]

[Válasz Vályi Klárához]

Az emberiség s a szeretet

A fogadástétel

A pillantó szemek

A szamóca

Barátomhoz

Az alvó Lillára

A Duna nimfája

A boldogság

A méhekhez

Az alvó Lilla felett

Alku

Vitéz és Lilla (Kettős dal)

Két szerető dalja

Anakreon s Ovíd

Megkérlelés

Generál Hoche halálára

Az esküvés

Hálaének a Vénus oltáránál

Búcsúvétel

A fekete pecsét

Az eltávozás

A távolról kínzó

Tháles

Orgiák

A békekötésre

[Újévi ajándék]

1798

Újesztendei gondolatok

A magyarokhoz

Keserédes

Lillához távollétemben

Köszöntő

Komárom, február 16. 1798

Lillához

Dórishoz

[Már se hintó…]

A tavasz

Rózsim sírja felett

Még egyszer Lillához

Szerettem…

Dugonicsra

[Aranysujtásos nadrág]

A füredi parton

Czindery sírja felett

A mennyeiek karja így vígasztalja az özvegyet

A haza templomának örömnapja

Aggredere o magnos aderit iam tempus honores, Pollio! et incipient magni procedere menses.

Virgilius Ecl. IV. v. 12 et 48

Élj! élj! nagyszívű hazafi! aki szívedre vetted Sorsunkat és múzsámat is unszolva serkengetted -

Horváth, Holmi III. v. 25. 26.

Ízis és Oziris

T. N. Nádasdi Sárközy Istvánné Sz. Chernelházi Chernel Eszter asszonynak tiszteletére

Krisztina napra

A magánossághoz

Dorottya kínjai

Marosvásárhelyi gondolatok

Mihály-napi álom

[Horváth Ádám névnapjára]

Kifakadás

[Pata község lakosainak írott vers]

[Nagy Péter által nyert nemesség címere…]

1799

[Somogyi kázus]

Josepha kisassszonyhoz

Egy fiatal házosúlandónak habozása

A szerelem tilalma

A heszperi méhes története

Parasztdal

Jövendőlés az első oskoláról a Somogyban

Óh, szegény országunk

Az igazság diadalma

[Kata napra]

Nemes bátorítás

A múzsához

Virág Benedek úrhoz

[Antal napjára]

1800

Visszajövetel az Alfőldről

Lócsere

Az elmátrónásodott Dóris

Álomlátás

Az én barátném, D. A. quodlibetjére

Az elválás reggelén

Impromptu egy cseresznyefa-levelet rágó hernyóra

Szívem titkon…

Hymenhez

A hajókázó Ámor

Egy eltörött vasmacskára

A hízelkedő

A fiatal remény

A szépség ereje a bajnoki szíven

Questo fu il premio del mio lungo amore. Vicini.

Die mit dem Gürtel der Venus geschmückt, Die Seelen fesselt, die Augen entzückt,

Me iuvat in gremio doctae legisse puellae, Auribus et castis scripta probasse mea.

Dieux! De quels doux plaisirs s'enyvrent deux époux. Dont l' Amour a formé la chaîne fortunée!

Berquin

Epigramm Leonórához

Az estvéhez

Fillishez

Borbély granáriumára

1801

A békétlenkedő

Purgomák

A nap innepe

A palatinusné halálára

Dr. Főldiről egy töredék

Főtiszteletű és méltóságos pókatelki Kondé Miklós őnagyságának tiszteletére

Az ember, a poézis első tárgya

Erdődi Lajoshoz

Kazinczyhoz, mikor kiszabadúlt

Az estike

Izenget már...

A Hafíz sírhalma

Az elszánt szerető

A békesség és a hadi érdem

Léthe

Dr. Főldi sírhalma felett

Főldiről

Sárközy kisasszon halálára

Tisztelő versezet

Epistola

A szomotori templomra készített felűlírások

1802

Búcsúzás egy lyánkától

Gróf Széchényi Ferencnének

Görög úrhoz

Himfyhez

A nagymélt. gróf Széchényi Ferenc Ő excellenciája nemzeti könyvtárjára

mely hozzám Kúlcsár úr által érkezett

Csetneki pergő

Szerelemdal a csikóbőrös kulacshoz

Szegény Zsuzsi, a táborozáskor

Gróf Erdődyné Ő nagyságához

Mélt. gróf Festetics György ő nagyságára

A hadi oskoláról

Szűcs Sára koszorúja, amelyet téli zőldből kötözött egy Helikon tetején megfordúlt útas, mint tartják, Cs. V. M.

A szélhez

Gróf Széchényi Ferenc Ő excellentiájához

Éva napra

1803

Serkentés a Múzsához

A feléledt pásztor

A versszépítő

Ajánlás

Az anákreoni versek

A hévség

A leánykákhoz

Lillához

A búkergető

A szeplő

Az álomhoz

Az én poézisom természete

Első szerelemérzés

Édes keserűség

A bátortalan szerelmes

Az éjnek istenihez

A rózsabimbóhoz

Az éj és a csillagok

A poétákban lakó istenség

Tartózkodó kérelem

A tanúnak hívott liget

A feredés

Déli aggodalom

Megkövetés

A szépek szépe

A muzsikáló szépség

A versengő érzékenységek

Az eltévedt lélek

Lillám szácskája

Habozás

Az utólsó szerencsétlenség

Siralom

A tihanyi ekhóhoz

Bácsmegyei leveleire

A pillangóhoz

A reményhez

Budai Ferencre, halála után

1804

Rhédey Lajos úrhoz

Halotti versek

Néhai mélt. kohányi Kátsándi Terézia asszony, csász. és kir. aranykulcsos kisrhédei Rhédei Lajos házastársának eltemettetésekor

Nagyvárad. 15. ápr. 1804.

Je ne veux pas argumenter avec vous, ni même tenter de vous convaincre; il me suffit de vous exposer ce que je pense dans la simplicité de mon coeur.

Rousseau

Revelatio, philosophia nélkűl

Philosophia, revelatio nélkűl

Philosophia is, revelatio is

Tüdőgyúladásomról

Főhadnagy Fazekas úrhoz

Salétrom inspector Kiss Imre úrhoz

Debrecenben

Töredékek

In com. Pállfy

Tervezet

DOROTTYA

vagyis a dámák diadalma a fársángon

Vos etenim, iuvenes, animos geritis muliebres: Illa virago viri – – 1

Zsengék (1785-1788)

Proo: Egy kies kert leírása

Mutogatja magát a pompás természet,
Mesterség cifrái tündököltet készet.
Áldott természetnek kies lakóhelye
A nyájas örömök legelő mezeje,
Hol az ártatlanság vidám képe örűl,
Kedves gyönyörűség táncolva jár körűl.
Ártatlan múlatság emelte magának
Örökös sátorát kertébe Flórának.
Itt Zefir virágit mikor csókolgatja,
Édesen illozgat mennyei harmatja.
A termő gyümőlcsfák majd hogy egymást érik,
Egyről gyűmőlcsöket vékával is mérik.
Már Priapus is felállott az állóra,
Hogyha majd nem vigyáz, megbűnteti Flóra.
Itt a víg örömök s nyájasság egymással
Táncolnak öszvefont karral Zefirussal.
Egy szép forrás csereg e kert közepében,
Nimfák gyengédedett fái nőtt szélében.
Egy szép, kies kerthez közel egy folyóvíz,
Melyből sok plántákra hárúl bőv, édes íz.
Nem messze a parthoz van egy szép zőld csere,
Melybe a bú soha bémenni nem mere.
Egy magos kőszikla a habok mérgétől
Őrzi e kies helyt észak hidegétől.

Proo: A kalmár

Bár fújjon szél s a tenger buzdúl is erőssen,
Nem fél a kalmár, bár habok öszveüt is.
A tengert járván, csak hogy gyöngy légyen elégszer,
A veszedelmektől nem tart ez s hányja hajót.
Ámbár buzdúl a tenger s mindenre haragját
Ontja sebessen, semmit nem fél, bár omol a hab.

Proo: Forma venusta Perit

Nézd bár a rózsát, kit kertész űltet, azonnal
A nap súgárat hányja eresztve belé.
Fonnyaszt mindjárt rózsát, szegfűt, futva tüzével,
Amit csak látván, rontja bomolva tüze.
Így a szépség is ha kivénűl, csakhamar elvész,
Mély ráncok szántván képedet, öszveaszik.
Így ifjúságodban míg bírsz vénusi képpel,
Míg rózsás száddal csókolod a kezeit
A szép szűzeknek: bár azzal ne kevélykedj,
Mert néked Clotho vágja az éltedet el,
Bár orcád légyen, mely't Gratia lepjen el éppen,
Bár villám szemed hajtson maga lánca alá.

Proo: Gloria Calcar Habet

Nézd, sarkantyú által e katona alatt
Szép pej paripája milyen nagyon szaladt,
Bár kemény zablája roncsolta a száját,
Mégis ugrálással hagyta el tanyáját.
Bár a kertet nőjjék fel a durva gyomok,
Mégis kitetszenek a szép liliomok.
Így laurus-koszorút igen nehéz fűzni,
A bajt, a bánatot sokszor el kell űzni.
De gloria szívét egészen meghatja,
Bízik, mert Apolló jóakaró atyja,
Ki ámbár merűl is veszélyes örvénybe,
Bár feje csügged már a kínos veszélybe,
Mégis bátorsággal fog nehéz dolgához,
Csak hogy juthasson el a feltett céljához.
Bár sok tövis ösvényt kelletik meghágni,
Sok ellenségeit bátor szívvel vágni,
Nem retteg, hanem megy, míg csak vége nincsen,
Bár keze s lábai legyenek bilincsen,
A Pindusnak járkál nemcsak a szélébe,
Hanem vígassággal tombol közepébe;
Nem retteg Boreás kemény hidegétől,
Nem fél viperának legnagyobb mérgétől,
Dijcséretért semmit nem fél vinni végbe,
Nagy nevével csak hogy mehessen az égbe.

Proo: A virtus legbátorságosabb kőfal

Bár kérkedjen sok kincsekkel a te reményed,
És bőv pincédben légyen is a sok arany,
Mégis fél, retteg, hogy mindenek ellene állnak,
S megfosztván attól mindene füstbe megyen.
A virtus nem fél, bár hányja az északi mord szél,
Bár a dárda csörög, puska ropogva zörög.
Nem fél mérgétől, baziliscus erős erejétől,
Nem fél, nem hátrál, módot ölésre talál.
Cerberus ordítson, harapó fogakat vicsorítson,
Mégis ez ellene áll, véle erőre kiszáll.

Proo: Bene Qui latuit, bene vixit

Nézd bár a nagy gályát, mely a tengeri örvényt
Szántja, hempelyget parta halomnyi habot.
A tenger felbuzdúl s mindjárt ontja haragját,
A gályát rontván, sok darabokra törik.
Kis sajkája mikor nem romlik parja alatt is,
A zúgó tenger habja eresztve kerűl.
Bár kincses kamarád bóltja dicsekszik arannyal,
Énnekem egy kisded s kurta szerencse elég.

Proo: Fulmen Describitur

Ront mindent, valamit csak ronthat az égnek alatta,
A Tűzes dörgő nyílját hajigálja sebessen
És az acél cserfákat az erdőn tördeli ízre,
Hogy ha ki látván észrevehetné, futnak előlle,
Nincs oly erősség, mely szenvedhetné kicsapását.

Proo: Impedit ira animum

Durva tekintettel szemeit forgatja tűzessen,
Ördögi ábrázatja mutat vad tigrisi képet,
Így rontván sok ezer meg ezerszer öszve haragja,
Fut ő, kél, mindent rontván, ahogy érheti célját.
Orcáján a harag sok ezer színekbe csatázik.

Proo: Invidus

Görbe szemekkel jár az irígység s hányja sebessen,
Villámló szeme bámúlván szikrádzik ugyancsak,
Orcáján a búk sok ezer ráncokba verődnek.
E' viperát marcong, egyedűl csak ez étele ennek.
S így beesett szemmel mindent haragudva tekint ez.

Proo: A poéta legkisebbért is megharagszik

Mikor méhecskék zsibongással,
Királynéjok lassú zúgással
Mézeiket virágokból
Hordják sietve, gyors szárnyakkal,
Mézzel terhelt nehéz lábakkal,
Részt vévén a vígságokból,
Ha valaki megháborítja
És mérgét haragra indítja
S mindjárt kíván bosszúállást,
Addig egyik is meg nem szűnik
És eszéből ki nem is tűnik,
Míg nem adja a tromfolást.
Ílyen az ékes Pindust járó,
Ezt bizonyítja maga Máro,
Hogy aki ellene járúl,
Róla ha bánat rá hárúl,
Aztat el nem szenvedheti,
S bánat szívét nem sebheti.

Proo: Panaszolkodik egy mindenbe szerencsétlen,
de igaz lelkű ember

Majd hogy kétségbe nem estem,
A bút nem bírhatja testem.
Ront, pusztít Pandora nagyon,
Pixisével majd csap agyon.
Szülőm búk árjai vala,
Minden kedv tőlem elhala.
Már csak pusztít veszedelem,
Bár égből a segedelem
Küldessék, nem sokat a' tész,
Mert minden mostoha nálunk,
Sőt minden tőle el is vész,
Melyt nem bírván soha vállunk,
Csak a bú árja csatázik;
Már rajtam bánatok állnak,
És könnyel már szemem ázik,
S a búk szívembe leszállnak.

Proo: Lurida Sub Dulce melle Venena Latent

Most bárány képedet vedd fel,
Majd farkas színbe hevervén,
És íved másra ne tedd fel,
Így bokros búba kevervén,
Ronts mindent, nyelved is ártott
És szép szín közbe te mérget
Adsz: s más vérébe bemártott
Fegyvert és rontod e férget.

Proo: Exundatio Aquarum

Mikor már sokára
A főld határára
Már árvíz nem érkeze,

A zőld vetésekre,
Barna ligetekre
Kék isten nem férkeze,

Jupiter haragja
Aquilót nógatja:
Jőjjön gyors lépésekkel,

Essőket mindenről,
Északról úgy délről,
Hajtson lehellésekkel.

Az esső már csorog,
Ég mormolva zorog,
Csattog már mindenfelé,

Patakok is nyelik,
Essőket úgy telik,
Érkezik a víz elé.

De hogy jobban teljen
S több vizet főld nyeljen,
Notust is már hívatja,

Hogy vizes szárnyával,
Nedves szakállával
A főldet így áztatja.

Kűld a kék istenhez,
Kedves testvérjihez,
Hogy kűldje a szeleket,

Kik tengert zavarják
S fenekig kavarják,
S öntsék el a főldeket

Így minden állatot,
Kit a főld fogadott,
A halál torkába ejt.

Mert itt van a halál,
Kit akárhol talál,
A főld gyomrába elrejt.

De majdan végtére,
Sokak kérésére
Megszán Juno bennünket,

Vizeket oszlatja
S a főldet szárasztja,
Helyrehozza kedvünket.

Proo: Thisbe keservei

Priamus, jőjj, jőjj ide, fényem!
Priamus, meghólt-e reményem?
Jőjj! nem szól, óh, oda nékem,
Hova légyek, nincs menedékem.

Megy, siet, hogy közelébb is
Juthatna halálra elébb is.
Bámúlván áll meg előtte,
Keserűség mert belelőtte

Kézívét, szíve de vérzett,
Mert belső bánatot érzett.
Óh, Thisbéd hív, Priam, kelj fel!
És szól szíved fele, nézz fel.

Nézz fel csak, kedvesed óhajt,
Mostan is látnia sóhajt.
Nem szól és gőzösi karddal
Hal meg hát asszonyi karral.

Proo: Egyedűl a tudományok teszik halhatatlanná
az embert, kivált a poézis

Bár bírj te nagy gazdagsággal,
Világon égjen fényed,
S főldi minden boldogsággal
Dicsekedjen reményed,

Bár hectori vitézséged
Itt mindent felűlmúljon,
S mindeneknél kedvességed
Gyönyörűségbe fúljon,

Legyenek bár kamaráid
Sok kincsekkel teljesek,
És szép, fényes palotáid
Cirádákkal ékesek,

Bízd el magad tisztségedben
A grófi méltósággal,
Kevélykedj örökségedben
Sok szép, drága jószággal,

Bár bírj sok birodalmakat,
Mástól csalárdságoddal
Végy el csak sok városokat,
Uralkodj hatalmaddal:

De ezt az idő vaskeze
Egészen mind lerontja,
Mindent, ami gyűlekeze,
A főldre veti s ontja.

Aki szereti a virtust,
Poézist gyakorolja,
Kötik annak a szép mirtust,
A halált nem kóstolja.

Ki Pinduson múlatozik
És Pegazust kóstolta,
A szűz múzsáknak áldozik
S ezt kedveli azolta.

Itt az Ovid, Horatius,.
A koszorús Virgilius,
Kik eztet bizonyítják,
Múzsákat felindítják.

A poétai felvidúlás

Mit nyájaskodsz, bánat, s akarod magadat
Kedveltetni? nálam nem éred célodat.
Retteg engem a bú, s szomorúság kerűl,
Még a mély bánat is én körűltem örűl.
Hagyjatok hát békét nekem, óh bánatok,
Mert nálatok nélkűl mással múlathatok.
Bár igyekszel nyomni le, mély bánat árja,
De nem, mert víg öröm a szívemet járja.
Bár igyék a balsors Erisnek borába.
Mégis bé nem férhet múzsák táborába.
Múzsák zabolázzák minden dühösségét,
S a bánat megtartja hozzájok hűségét.
Mert Pallás őrzi ezt egész erejével,
Táplálja ezt Fébus kellemes tejével.
A múzsák táborát, bánat, meddig rontod,
Bár kemény erődet egészen kiontod,
De nem árthatsz semmit, bármeddig próbálod,
Az öröm csatáját, tudom, ki nem állod.
Bár szórja az átkot szomorúság szája,
Ellene áll néki az öröm bástyája.

Proo: Az estvének leírása

Látod-e szép Fébust dicső trónusában
Űlni az ég bóltján fényes ruhájában?
A megmosdott nap az, aki mindeneket
Táplál súgárival, minden embereket.
De mikor megúnja már hosszas futását
És félbe akarja hagyni útazását:
Elérkezik hozzánk az az édes estve,
Mely az ég kárpitján van sűrűn lefestve.
Az ég bóltozatja már másba őltözött,
Sok csillagok sora az égre kőltözött.
Ez, aki plántákat öntözi könnyével,
Kellemetes Zefir csókolja szelével.
Ilyenkor vehetnek a múzsák időket,
Pallás tanítja a tudományra őket.
Mert ekkor szűnik meg a városi lárma,
A gondos múzsáknak igen nehéz járma.

Az álom leírása

Mindennél jobb hír vagy, óh, te édes estve,
Nyúgodalom képe melybe van lefestve!
Édes szenderedést mert ez mutogatja,
Mély álom szelével a bajt elmúlasztja.
E' pihenteti meg a törődött testet,
Az ember képére új életet festet,
Mert fáradtság miatt bár halálra szálltak,
De álom vitézi azok ellen álltak.
Akik egész napot nyughatatlansággal,
Testeket gyötörik a sok fáradsággal,
S ha munkájok után testek kezd lankadni,
Oly orvos az álom, mely erőt tud adni.
Akire szunnyasztó mákját bőven ejti,
Fáradtsága terhét az könnyen felejti;
Akiknek szíveket a bú általjárta,
Az öröm reményét már tőle elzárta,
Csupán álom által tér meg minden vére,
Kívánt nyugvás után tér meg erejére.

Proo: Ventus Describitur

A ragyogó napnak díszes ábrázatja
Magát a kékellő égen mutogatja.
A vízen mosolygó súgárok magokat
Mossák, de jaj, nézzük, mi leli azokat?
Aeolus irígyli, a kamarát nyitja,
A háborgó tengert mindjárt felindítja.
Mozgatja a felhőt s egyiket másikhoz
Üti öszve és így a' könnyen essőt hoz.
A ragyogó napfény hirtelen elborúl,
Zeng az ég, zúg a szél, a tenger háborúl.
A nagy Álpesekről a szelek leszállnak,
Melyek mormolással tengerpartra állnak.
Mindjárt a sós tengert fenekig forgatják,
Legbelsőbb gyomrát is a főldnek mozgatják.
Az elóldott szélvész hánytat vízhegyeket,
A langoló mennykő szaggat fellegeket.
Itt a zúgó habok csak öszveütődnek,
S így küszködvén, messze egymástól verődnek,
Törik az árbocfa, hajó orra szakad,
A hajóba a víz mindenfelől fakad.
Romlik a sok kötél, a hajó repedez,
Hajóba házakat csupán az ég fedez.
Törnek a vasmacskák, hajó hányattatik;
Caronhoz utazni hajós hívattatik.
Melyet látván hajós, jajgatásra fakad,
Gondolván, hogy ég, főld mindjárt öszveszakad.
Hajósra már halál sárgája ráűle,
Benne minden vére egészen meghűle.
Úgy látszik, hogy az ég barnúl s búsúl belé,
Tudván, a dühösség mint ront mindenfelé.
De ha kedvező szél kezd szépen lengedni,
Akar a haragos tenger is engedni.
A megmaradt hajó űl szelek szárnyára,
Úgy siet a hajós a feltett tanyára.
Kipihent erővel úgy csendesen mennek,
Mi baja, kérdezvén, volna annak s ennek.

Egy fösvénynek leírása

Míg Plútó jóságát nem közlé emberrel,
Addíg meg nem vesztett sokat édes szerrel,
S mihelyt az Úr őket veré gazdagsággal,
Bémocskolták éltek sok rút gonoszsággal.
Mert ebből származott az a fösvény elme,
Amelynek csak a pénz minden segedelme;
Mert a crézusi kincs a fösvény szentsége,
Ha pénzt kérnek tőle, mindjárt van mentsége.
Akármi nagy vétket nem fél vinni végbe,
Csak hogy bús ládája pénzzel telhessék be.
Csak hogy pénzt adjanak, rágja a fa héjját,
Bosszantja az Istent, ha nem éri célját.
A pénz kívánságát addig el nem únja,
Míg örökre szemét maga bé nem húnyja;
A gondtól gyötretik lelke s tetemei,
Nem esmérnek álmot béesett szemei.
Leesik lábáról szörnyű rohanással,
Búsúlt orcájára borúl nagy sírással,
Ha látja, hogy pénzét viszik a tolvajok;
Nem bánja, ha testét epesztik sok bajok.
Így felel a fösvény keserűségébe,
Mikor gyötrettetik súlyos inségébe:
Ama boldog idők, jaj, úgymond, elmúltak,
Melyekben szegények lábamhoz borúltak
És tetszésem szerént magokat intézték,
Mert pénzemért szavam, mint törvényt, úgy nézték.

Egy város leírása

A mord Merkurius szárnyain repűltem,
A Fekete tenger partjára leűltem.
A habok mormolva verik a kőszirtot,
De ezek csúfolván, melyet ki nem irtott
Még a dühös habok mérgek s irígységek,
Ámbár akármeddig tartott dühösségek.
Nem messzire láttam ott egy roppant várost,
Sok szegény királynak igen nagyon károst,
Ahonnan az ágyúk zúgván közelgettek,
Melyeknek gyomraik halállal tőltettek.
A sok rakás bombi repűlt mindenfelé,
Mely az egész határt egészen eltelé.
Bémentem a várba, ahol megütköztem,
Mert sok kincsek között majd eltévelyedtem.
Drága temjént visznek ennek óltárára,
Sok ajándékokat emelnek számára.
Űl az Achmet zultán kevély trónusában,
Gyönyörködik szeme sok cifraságában.
Lába alatt hever tűndöklő ezüstje,
Melyre sóhajt feldúlt sok városok füstje.
Sok drágaságoknak e város hazája,
Az egész világnak mert ezt szólja szája.
A palotájára mesterség cifráját,
Tékozlá a szépség rá a frizúráját.
Te nagy, kevély császár, kinek bűnös karja
Öl, ront, pusztít s vérrel a főldet takarja,
Kitől függ sokaknak mind élte s halála,
Boldog, ki kedvébe helyet jól talála.

Proo: Dido Aeneastól való búcsúzása

Hát itt hagysz, szívemet kínozó kegyetlen,
Hát fogadásodat így tartod hitetlen?
Ugyan hogy hagyhatod itt szegény Didódat,
Ki jó szívvel fogta lyukacsos hajódat?
Nem jut-e eszedbe, mennyi sok jót tettem
Veled, ugyan mégis előtted hogy lettem
Ílyen útálatos, hogy elmégy s itten hagysz,
Fúriák mérgétől ugyan hogy maradhatsz
Kik téged gyötörnek, mert szegted hitedet,
Hogy hagyhatnád árván szerető szívedet.
Térj vissza, ne szegd meg már tett fogadásod,
Mert tudod, hogy megvolt a kéz béadásod.
Ha nem jössz, a tenger teellened légyen!
Szerencse csak neked kárt okozzon s tégyen.
Juno, tőltsd ki rajta bosszús haragodat,
Mért merte bosszantni isteni rangodat.

Proo: Gloria calcar habet

Hogyha kihez jutalom jár, úgy annál örömestebb,
Nagy bátorsággal mindég folytatja az útját.
Gloria kit ha vezet, nagy örömmel sijjet utána,
A Pindust járó múzsákkal énekel, aki
Gáncsot lába alá nem hányhat semmi teremtés,
Tiszteli a virtust, egyedűl csak arra igyekszik.

A békesség

Olajfa-ágakkal fűzi bokrétáját,
Pallás úgy viseli békesség tógáját.
Múzsák a Parnassust békességgel lakják,
Apolló leckéjét figyelmmel hallgatják.
Tegzes Diána is sereg nimfáival
Bátran vadászgat már gyors agaraival.
Bakhus általagja már nyertesen telhet,
Pán ökrei bátran a fűvön legelhet.
Neptun is haszonnal halássza tavait,
Triptolemus bőven rakja asztagait.
Dúdolgatván fogja paraszt esztekéjét,
Hol csára, hol hajszra mozdítja szőkéjét.
Bátran jár a kalmár, nincs már félelmes út,
Nem fél, hogy szekeren lásson már többé bút.
Mesterség lábra áll és szépen virágoz.
Az igazsag feláll s mindenfelé ágoz.
Boldog az az ország s gazdag minden jókkal,
Hol a Merkur forog a két kígyós bottal.

Ki poéta nevet érdemel…

Ki poéta nevet érdemel,
Annak olyan oszlopot emel
Fébus, a poéták atyja,
Hogy betűi azon oszlopnak
Semmi veszély közt el nem kopnak,
Még az idő sem bánthatja,
Honorral ennek közepében,
Örökkévalóság keblében
A századokat számlálja,
Melyek kedve mellett sietve
Huhánnak, és ő felmetszetve
Nevét azokon találja.
Ha hát énreám tekintene
Nyájas szemekkel Melpómene,
S ha éneklője lehetnék,
Mind a halált, mind más veszélyt s kárt,
Mely a legnagyobbaknak is árt,
Egy bátor szívvel nevetnék.

Proo: Sint Maecenates, feret Hungara terra
Marones, Virgiliumque tibi vel tua rura dabunt

A Pindus tetején sok olasz veri szép muzsikáját,
Sok franc, verselvén, hárfa szavának örűl.
Sok más nemzetek is követik citerával Apollót,
Kik hangos szóval verseket énekelik,
Mert köztök laurust terem a főld nagy sokasággal,
Mely koszorúval az ő homlokokat befedi.
Zengene köztünk is hangos versekkel Apolló,
Hogyha ki zőld koszorút tenne fejére neki;
Virgiliust lelnénk, köztünk itt lenne Homerus,
Csak hogy már Maecenást tudna mutatni hazánk.

Proo: Libertas optima rerum

Bár próbálj akármely grófi méltóságban
Élni: király után főfő uraságban;
Bár sok országokra tűndököljön fényed,
Nagy s hosszú időket ígérjen reményed,
Bár ne félj a király legnagyobb mérgétől,
Hogy megöljön, akárki nagy erejétől,
De ha legkedvesebb szabadságod nincsen,
Bár kezed, lábaid ne légyen bilincsen,
Csak ha úgy nem élhetsz, amint te akarod,
Sajnállod azt, ámbár akármint takarod:
Mindennél jobb vagy te, kedvező szabadság,
Távozz tőlünk, komor és mostoha vadság.

Versek

1789

Quem dii oderunt, praeceptorem fecerunt

Ha a legkeményebb bűntetés helyébe
Azt tette volt hajdan Horác egy versébe:
Legnagyobb bűntetést akik érdemlenek,
Jóllakásúl egy pár foghagymát egyenek;
Ha az igaz lelkű jó Polixenesnek
A kővágásnál is nehezebben esnek
A Dionizius verseit dicsérni
S jó hívet egy tirann vad lelkéhez mérni;
Ha Scaliger, kinek tisztelik hamvait,
A léleknek minden únalmit s kínjait
Egy kurta lexicon kicsinálásában
Nem félt béfoglalni hajdan egy summában:
Talán engemet sem ítélnek hazudni,
Ha minden lélektőrt ebbe fognak tudni,
Hogy aki a reá felbúsúlt istenek
Egyszer preaceptori névvel bűntettenek,
Talált egy sokszeres bűntetés sorára,
Holtig vétkezhetik annak rovássára.
Melyet a végezés jól tudván eleve,
Dioniziusra ily végezést teve:
Hogy sok vétkeiért már eleget tégyen
Úgy, hogy Corinthusnak praeceptora légyen.
Ha tizennegyedik Lajos feltámadna,
Pártosinak egyéb bűntetést nem adna,
Hanem holtig való praeceptorrá tenné,
Szenvedésit rajtok így bőven kivenné.
A praeceptorságot én akkép képzelem,
Hogy ha benne öröm rózsácskáit lelem,
Ez is a többitől kicsit külömbözött,
Nővén bogácskóró s ördögszekér között.
Sokan azért járják Apollo templomát,
Hogy az Pinduson is lásson ökör nyomát;
Csak azért keresik Pegazus vizeit,
Hogy felturkálhassák kristályszín cseppjeit:
Külömben barom is ha ezt nem tapossa,
Nem fog kitetszeni majd így az okossa.

Mindég közel van a halál

De hát oly ösztövér remény is táplálhat,
Hogy aki még ma él, holnap meg nem halhat?
Hát ha az egészség s az erő jár veled,
Bízhatsz és a halált még messze képzeled?
Ily édes álmokkal ne csalogasd magad,
Mert biztos örömid közt hamar elragad.
Gyakran a legnagyobb erők leroskadnak,
Ledűlt oszlopai ezekre szakadnak.
Mikor így az erős a főldön fetrenge,
Minden bajon kívűl nyúgova a gyenge.
Gyakorta sírhalmot a meghólt ifjaknak
A vénség nyálazó erőtleni raknak.
A halálnak jöttét egy ember se tudja,
Az erő, a szép szín gyakran elhazudja.
Mindezek az Isten titkának házába
Sorra vagynak metszve Adamás táblába.
Ezt az emberi ész soha fel nem járja,
Bár minden titkoknak légyen nagy búvárja.
A' bizonyos, hogy meg kell halni mindennek,
De rendelt idejét ki tudhatja ennek?
Várhatja hát éltünk akármelyik pontja,
Hogy gyógyíthatatlan mérgét reánk ontja.

A poéta gyönyörködése

Ugyan tehát mit érsz azzal,
S mi hasznod e munkába,
Hogy kincseid nagy halmazzal
Gyűjtöd bé a ládába?

A te szívednek bálványja
A fösvénység angyala
Bokros gondok között hányja,
Nincs étele s itala.

Te a királyok udvarát
Éhen és szomjan lesed,
A nagyok csalárd pitvarát
Szívszakadva keresed.

A kevélyeknek lábait
Örvendezve csókolod,
S ezzel hiánosságait
Érdemidnek pótolod.

Te nem sajnálsz mászni porba,
Másoknak rabja lenni,
Csakhogy szabad légyen sorba
A több kopókkal menni.

S eképpen nyert érdemeid
Ruháidra varratod,
Szolgaságos szép jeleit
Azokon fitogatod.

A gazdag paszamántokkal
Láttatol jelenteni,
Hogy több paszamántosokkal
Tartozunk becsűlleni.

Azért fellengős palotát
Rakatsz a felhők között,
Amelybe bíbort s tafotát
A más világ kötözött.

A szegénytől gráciádat
Sok grádicsra emeled,
S tőled készűlt palotádat
Még magad is tiszteled. –

De légyen ez a szerencse,
Légyen tiéd, barátom!
Sorsom ettől az ég mentse,
(S menti is, amint látom.)

Egy helyhez nem kötelezem
Én gyönyörködéseimet;
S így magam le nem vetkezem
Szabados tetszésemet.

Minden, ami csak szépíti
Az egész természetet,
Bennem a gondot enyhíti,
Mely rabszíjjára vetett.

Az éneklő madarkákkal
A szép napot tisztelem,
S a csendes etéziákkal
Élesztgetem kebelem.

Ha sétálok, szép útamon
Liliomon sétálok,
S kevélységgel a Salamon
Dicsőségén járkálok.

A hegyek hűs forrásai
Lelkem felébreszthetik,
Ezt a királyok borai,
Óh, ezt ritkán tehetik.

Édes anya a természet,
A bujaság mostoha,
Ez legtöbbször elenyészet,
Az nem változik soha.

A gyönyörűség karjait
Itt kinyújtja énnekem,
S pengetvén lantom húrjait,
Lelkesíti énekem!

A kétszínűség

Vélnéd, hogy a nyalkán pirosló Sodoma
A legjobb gyümölcsök szép paradicsoma:
Pedig ha skarlátja szádba ketté válik,
Várt gyönyörűséged mind hamuvá válik.
Gyakran a mennyei illatú epernek
Apró leveli közt kígyók is hevernek:
Ne higyj a hozzája csalogató partnak,
Ne véld, hogy sikamló hantjai megtartnak.

A szív igen szoros helyre vagyon zárva,
Az ábrázat sokra fordítható lárva:
Sőt még a beszéd is egy oly csalható jel,
Hogy minden szándékot palástolhatsz ezzel.
Sőt a mosolygó száj, a vigyorgó szemek
Egy ártalmas lelket fedező tetemek;
Sőt mit mondok? vagynak olyatén Judások,
Akiknek halálra árúl csókolások.

Oh, Jupiter! ha már a hamis arannak
Ily tiszta jelei s bizonysági vannak:
Ugyan hát a hamis szívű rossz embernek
Testén ilyen jegyek miért nem hevernek?

Különben ki milyen portékákat árúl,
Azoknak jutalma mind magára hárúl.

A szerencse változó

Bár szemét rád a sors mosolyogva nyissa,
Bár feléd fordúljon tarka golyóbissa,
Bár nyájas karokkal kívánjon ölelni,
S páva módra fénylő szárnyára emelni,
Bár jőjjön kincsekkel talpig bétakarva,
Nála hízelkedjen a bőségnek szarva:
Ne higyj néki, ne higyj; mert sokan megesnek,
Mikor nála boldog életet keresnek.
Ne higyj; mert amidőn legjobban kecsegtet,
Forrót alád éppen azalatt csepegtet.
Midőn legnyájasabb karokkal öleled,
Akkor rakja tele fúlánkkal kebeled;
Azért repűl veled az ég tetejére,
Hogy mélyebben vessen a pokol mélyére.
Ne higyj hát, barátom, ne higyj mondom, neki,
Mert halálra csalnak szíreni éneki.

De azért ha bánt is, meg ne rezzenj tőle,
Bátor szívvel vonjad fére magad tőle.
Ő asszony s szerencse: minden pontba fordúl,
Nem sok, akár vígan legyen, akár mordúl.
Azért hát, barátom! bár szíved rettentse,
Meg ne rezzenj tőle: ő asszony szerencse.
Ellene a virtus fog lenni kőbástya,
Az ártatlanságnak béfed szent palástja.
Ez az a conductor, amelyre mennyköve
Mindig haszontalan ropogással löve.
Ez ama Gibraltar, s ama citadelle,
Melyre minden bombit hasztalan lövelle.

A tengeri zivatar

Béborúl hirtelen a nap nyájas fényje,
Béfonván a setét felhők szövevényje,
Melyeket a gyors szél felvévén hátára,
Nyargal véle az ég felsőbb határára.
Megborzad a setét tenger, mivel hallja,
Mely bús hangon mormol a réműlt ég alja.
A megszakadt zápor özönnel tőltődik,
A tenger sikóltó zúgással verődik.

Lerohan a felhő megnyílt csatornával,
Egyesűl a tenger atyafi habjával.
Közte az ellobbant villámok látszanak,
A tüzes mennykövek pattogva húllanak.
Rádördűl a felhő fegyveres tárházza,
Az égnek mind a két sarkát öszverázza,
Majd az ég hajlásán dübögve dörömböl,
Melyre a bús tenger torka mind rábömböl.
A szelek halomnyi habokat görgetnek,
Mindenikbe egy-egy halált hempelygetnek:
Most a hajót olyan magosra feltolják,
Hogy már az árbocfák a holdat korholják.
Majd köztök a hajó oly mélységbe csúszik,
Hogy az árnyék holtak fejek felett úszik,
Csikorog a kötél, az árbocfa törik,
Kötésit a dühös habok öszvetörik.

A jajszók az elzárt egeken szaladnak,
Melyre azok választ mennykövesen adnak.
A halál kevélyen nyargal a habokon,
Nyílait ordítva szórja el azokon.
Az irtózás véle a kék rettegéssel,
A sárga félelem s kétségbeeséssel,
Denevér szárnyakon repdesnek itt széjjel,
Rettentőbbé teszi e nappali éjjel.
Egyik csupa néma, más csak a jajt szólja,
Remegő szavait ketté darabolja,
Némelyik sír, ordít őröngő lármával,
Némelyik csak piheg, nem bírván magával.

Azomba lobbannak a szörnyű villámok,
A rettentő tüzek húllnak s nincsen számok,
Ropog a kipattant mennykő és legörög,
Az égnek megrendűlt sarka hosszan dörög.
Sikoltnak Éolus dühös seregei,
Nagy csatát kevernek vad forgószelei.
Újabb zavarodás lázzad a tengeren,
Verődnek a habok egymáshoz ezeren.

Megérzi Neptúnus, megjelentvén néki
Híg palotájának lehúllt omladéki.
Kiüti a fejét, széjjel tekint várán,
Hát látja a szörnyű pusztúlást határán:
Neki mindjárt, öszvehívja a szeleket,
Jól öszveattázván őket s vezérjeket.
Jól megegyengeti őket tridensével;
Így mind hazafelé ereszti békével.

Akkor nyájjal színnel felűl szekerébe,
Triton és Nimfái mennek seregébe,
Kikkel együtt a vad tengert csillapítja.
S a felduzzadt habok hátait símítja.
Azok engedelem kérésére nyúlnak,
S hízelkedve urok lábához borúlnak.
Szakadoz a felhők setét gyász kárpitja,
Az elzárt egeknek kékségét megnyitja.
A nap a felhők közt magát csillogtatja
S közűlök nyájason virít ábrázatja.
Végre minden felhők messze elenyésznek,
S a kiderűlt egek már teljes fényt vésznek.
Megmutatja a nap, űzvén a felleget,
Az égnek a főldet, s a főldnek az eget.

A kevély

Nézd csak azt, ki amott sétálgat kevélyen,
Mindent megvét s útál szemeivel mélyen.
Felemeli orrát a többiek felett,
Öblös vitorlája hajt igen nagy szelet.
Ezt mihelyt valami szellő megmozgatja,
Azonnal kétfelé büszkén fintorgatja.
Fel sem vesz senkit is nagy rátartiságban,
Mintha csak ő volna ember e világban.
Sajnálja a főldre bocsátni lábait,
Útálván a véle testvér főld porait.
Nem méltóztatik ő kimondani a szót,
Az u-t o-nak mondja, a-nak teszi az o-t.
Ezt is foga között szűrve kell kitenni,
Különben parasztos s comis fogna lenni.
Sőt még nagy lelkének az esik terhére,
A Teremtőt azért veszi crisisére,
Hogy amely levegőt a szegény kilehell,
Úri tüdejének ugyanazt színi kell.
Most is a' derogál dagályos szivének,
Hogy róla a múzsák verseket kőltének.

A főldindúlás

Csak alig rendűlt meg a főld mély ürege,
Azonnal minden szív irtózva rettege.
Megrázott oszlopi fundamentomának
Rettentő zúgással egyberoskadának. –
Öszveszakadt háta béfelé omladoz,
A pokolig érő mélységig hasadoz;
Melyből sustorékol sűrű kénkő langja,
Mint mikor fellobban az Etna barlangja.
Az égig ért kevély hegyek elsüllyednek,
Rajtok feneketlen tengerek erednek.
A városok rakás kövekbe omlanak,
Az égből a pompás tornyok lehúllanak.
Recsegés, ropogás hallik mindenfelé,
Bomlik, törik, szakad minden ezerfelé.
A főld mormol belől, s küszködik magával,
Kívűl ekhóztatja a romlást lármával.
Belől a pokolnak szelelő lyukai
Megnyílván, árvízként omlanak langjai;
Kívűl az öszvedűlt városok kéményi
Lettek a pusztító langoknak örvényi.
Iszonyító romlás, irtóztató csata,
Amelyet még semmi toll le nem írhata!
A jajszó, sikóltás a vidéket teli,
Magát a csillagok közzé felemeli;
Honnan terhesedve a nyílt poklokra űl,
Az ott valók kínos jajjával egyesűl.
A halál a füstnek s pornak közepében
Kevélyen kóvályog véres szekerében,
S felütvén zászlóját egy barna fellegre,
Nyilát sűrűn hányja e szegény seregre.
Hát az Ítéletnek milyen kész formája,
Ha ilyen iszonyú ichnográfiája?

A gazdag

Van Mídásnak pénze, van kincse rakással,
De azért sohasem cserélnék Mídással.
Neki foly Paktólus arany fövényével,
Neki telik háza Frigia pénzével,
De mit ér, hogy házát teli tőlti a kincs,
Ha esze házában semmi portéka sincs?
Néki ezer juha béget a hegyeken,
Ezer ökre járkál a kövér réteken,
De ezer ökrével minek dicsekedik,
Ha maga a gazda az ezeregyedik?
Hogy drága étkekkel van rakva asztala,
Mit ér, ha ezekkel csak disznót hízlala?
Hogy felhők közt lakik dicső palotába,
Azzal nem derekabb ember valójába,
Mert, lám, véle laknak ugyanott az ebek,
Sőt még fentebb laknak a baglyok s egyebek.
Nem újság, hogy bolond lakjon palotába,
Egész sereget látsz Bécs egy utcájába.
Ő talpig aranyba s talpig bíborba jár,
S már ezzel magának mély tiszteletet vár.
Pedig sokkal cifrább és szebb a farsangi
Szánkázó lovaknak csörgői s cafrangi;
De sokkal drágábbak voltak a római
Áldozatra hajtott barmok oldalai.
De sok titulusid sem tehetnek nagynak,
Nálunk a kutyáknak tíz nevei vagynak.
Mit ér, hogy szolgálnak Frigia népei,
Mit ér, hogy előtted görbűlnek térdei,
Ha a nádszálak is ekkép kiáltanak,
Hogy Mídásnak szamárfülei látszanak.

Rút ábrázat s szép ész

Azt mondod, barátom, hogy én ocsmány vagyok,
S orcám fertelmei irtóztató nagyok.
Hogy én, ha magamnak zőld kantust vehetnék,
Olvasva a majmok között elmehetnék.
És hogy te nem tennél már engemet másnak,
Hanem csak egy meggyfán lebegő Tamásnak,
Melyen ha ily cirmos képpel hirintóznék,
A varjú csak felém jönni is irtóznék,
És hogy én ne vegyek reám semmi harát,
Magam képe is tud játszani maskarát.
Azért így szól rólam véled sok goromba,
Hogy ez csak egy essős időben nőtt gomba;
Hogy egy lóganéjon hízott rút pöfeteg,
Melyre tekinteni a szemnek viszketeg.

De megállj, barátom! ilyen ítéletet
Még Mídás vagy amaz régi szamár se tett.
Megállj, szép ostoba s festett fejű szamár!
Kiben csak egy szóra kong a kaponya már.
Lélektelen szép test és pengő cimbalom!
Hogy lettél csak cifra makhina, fájlalom.
Szép súgárok lábad egyenes szárai:
Még szebbeken járnak a szarvas borjai.
Súgár derekadat ne csudáltasd vélünk:
Az anglus csikókba szebbet is szemlélünk.
Büszke fejér mellyed nem becses portéka,
E' csak egy kotlós szív pompásabb hajléka.
Síma kezeiddel szívünket ne ragadd;
A mutató fától e díszt meg ne tagadd.
Ne légy márvány nyakad bőv magasztalója:
Illene rá a cseh ló nyakravalója.
Az igaz, fejérlik orcád igen szépen,
A kecske hátúlja úgy fejérlik éppen.

Rózsaszínnek se mondd veresses pofádat,
Még én veressebbnek láttam egy kutyádat.
Erős vagy? s levered az erőseket is?
Erősebb az ökör s levér tégedet is.
Te a főbe tartod minden szépségedet:
Megnézetem tehát Múzsámmal fejedet.
Ez jóllehet csínos, s módija mostani,
Még sem merne reá a cinke szállani.
Éppen, míg még el nem száradt a törzsökje,
Ilyen volt a Jónás félérésű tökje.
Csak elől épp volna egy keveset lompos,
Lehetnél a nyájba az első kolompos.
Frizérozott hajad hosszan fedi nyakad:
Még ez, szép Absolon! hátha cserfán akad.

Ily tarka madarka vagy hát te, barátom.
Ezzel tépett tested szárnyára bocsátom.
Libegj te a felhőn, fitogtasd magadat,
Büszkén csattogtatván aranyos szárnyadat;
Én itthon maradok formátlan testemmel,
Tökéletesítvén őtet is eszemmel.
Ha ti gyaláztok is, majd mondják valakik:
Kár, hogy az a szép ész oly rút házba lakik.

Baráti búcsúvétel

Már hát külön választ a végzés bennünket,
Megosztja egymáshoz forradott szívünket.
E kötéssel eggyé azért kellett lennünk,
Hogy annál keserűbb búcsút kelljen vennünk.
Hát amit annyi sok esztendő érlele,
Most vész el, s nem lehet már most élni vele?
Óh, gyászos végezés irtóztató pontja,
Mely két szerető szív frigyeit felbontja,
S így a legkedvesebb vagyonunktól megfoszt,
Mikor két barátot kegyetlenűl megoszt.
Barátság, barátság, óh édes nevezet,
Melyre sohajtással sok szív emlékezett,
Be gyakran méreggel van mézed keverve,
Bontván örömünket szívünk új keserve.
Véltem, hogy egymástól hóltig el nem válunk,
Megoszlatónk lehet csupán csak halálunk:
De lám, más lappangott, lám, a fatum alatt,
Amely most közöttünk vont örökös falat.
Különválunk tehát egymástól egészen,
De lelkünk tovább is egymás mellett lészen.
Bár én nyomorogjam Spitzberg havassain,
Te járkálj a festett hottentót partjain,
Én Amerikán túl vonjam magam hátra,
Téged tartóztasson a forró Sumátra,
Az én estvém légyen tenéked reggeled,
Mégis együtt élek s együtt halok veled.
Mostan kedves képed utóljára látom,
Ah, már isten hozzád, szerelmes barátom.
Hozzád ez utólsó szó rebeg ki számon,
Légy te hív Pithias, leszek én hív Dámon.

Az ősz Laudonra

A szerencsét s virtust egy helyen mulatni
Ily szép egyezéssel nem könnyen láthatni.
Említnek sok híres s derék vitézeket,
De több s nagyobb részről szerencsétleneket,
Akiket a virtus midőn felpócola,
Az irígy szerencse még mélyebbre tola.
Ha az kötött nekik borostyán ágokat,
Emez ősz fejekről letépte azokat.
A dicső virtusnak ilyen ellensége
A változó sorsnak egyenetlensége,
Ahonnan ama nagy Róma félelméről,
Az igaz virtusnak eleven képéről
Azt írják, hogy midőn hazafordúltára
Borostyán ágakat fűzvén homlokára,
Meggyőzetett volna Scipiótól hada,
Ily bosszús, de méltó panaszra fakada:
Szerencse többnyire a kurvát követi,
Mely a vént megvetvén, az ifjat szereti.
Méltán is: jobbrészént aszerént találták,
Valakik e világ dolgait vizsgálták.
De e törvényjére mostan nem vigyáza,
És ellene, ímé, mely nyilván hibáza!
Mert, amiként látjuk, ez árva hazának
Fő virtussal ékes generálisának
Mind e mái napig mellette marada,
Egész vénségéig még el nem szakada.
Valamerre mene, mindég vele jára,
Vigyázva szüntelen népére s magára.
Kézen fogva vitte hajdan Csehországra,
Most is ő vezette a vad pogányságra,
És amely koszorút akkor ott kötözött,
Azt megújította a törökök között.
Elvezetvén újabb ellenség hadára,
Méltóztatja újabb s duplás koronára.
Most is Belgrád alatt új koszorút fonnak
Vitéz homlokára az öreg Laudonnak.
Megifjúlt általa kettős sasunk; – bár, óh,
Megifiodhatna maga is e báró!

Vis et nequitia

Mihelyt a hatalmat nyert Agamemnonnak
Hálót hamis lelkű Ulissesek fonnak,
Azonnal elveszti fejét a negédes
Szívvel vádolt igaz lelkű Palamédes.
Sőt az ártatlannal tett méltatlan kínon
Várost vesztő fortélyt tud építni Sinon.
Amit ezer hajók nem tettek, – ha való –
Véghez vitte hajdan Trójánál egy faló.
Sokszor tör, sokszor ront egy hatalmas ostor,
Gyakorta követi csapását gyászos tor.
Sokat a reája törő hatalomnak
Súlyos ütései a főld alá nyomnak.
De egy okos ember az ily nyilvánságos
Erő ellen inkább lehet bátorságos.
De térdre hull a bőlcs s az erős s a bátor,
Ha az erős mellett álnok a prókátor.
Kit a megbúsúlt ég ilyek közzé vetett,
Kérjen az magának utólsó kenetet.
Néhol hiában hord Hercules dorongot,
Hacsak ravasz ember s kettős nyelv nem dong ott.
Erősek az ágyúk s egy erős bombival
Ledöntik a várat kevély bástyáival.
De az ágyúk s bombik egy szálnyit se tesznek,
Sőt magok is hamar zsákmányokká lesznek.
S imé, egy penészes invalid mellé áll,
Tüzet tesz a porra a gyújtó lyukánál,
S azonnal menydörgő hanggal a bástyának
Kemény kőszáláról mindent lerontának.

1790

Belgrádra

Szerencsétlen Belgrád! óh, meddig tántorogsz,
Egy kézről másikra vajjon meddig forogsz?
Állj meg örökösen s pihenj utóljára
E két fél szomszédnak állandó nyugtára!
Véren épűlt város! vérrel meddig hízol,
Magosan felépűlt váradba míg bízol?
A Duna és Száva tégedet szolgálnak,
Szervia és hazánk hegyei strázsálnak.
Te voltál és te vagy kúlcsa országunknak:
Tartsd tehát magadat a mi városunknak.
Ne légy tolvajkulcsa a vad pogányságnak,
Mely mindég rablója volt Magyarországnak.
Változó holdodnak, amely most lemégyen,
Kívánom, utolsó fertályja e' légyen!

Egy individuale datum az asszonyi állhatatlanságról

Asszony nincs egy is állandó,
Seneca aztat mondja,
Mint a módi változandó,
Arra is van nagy gondja.
E mondást még Éva régen
A Paradicsom kertében
Példabeszéddé tette.

Az ördöggel szövetkezett,
Az almát felhabsolta:
Ebből mi rossz következett,
Érzi sok fej azolta.
Ravaszság tanúlására
Az ördög is privátára
Asszonyhoz jár tanúlni.

A szerecsen korom bőrét
Ha fehérré tehetné,
Vagy a párduc tarka szőrét
Egy színre cserélhetné:
Így asszony is találkozna,
Ki soha meg nem változna,
Már pedig falsum prius.

Asszonytól azt praetendálni,
Hogy mindig hív maradjon,
Annyit tesz, mint azt kívánni,
Hogy a hold el ne fogyjon;
Ez amilyen lehetetlen,
Amaz oly képzelhetetlen,
Hold után jár az asszony.

Én ezt eddig csak hallottam,
Ma a magam két szeme
Által megbizonyosodtam,
Mi egy asszony érdeme?
Amit eddig mondtam erre,
V. Lori engem egyszerre
Megtanított eléggé.

Több mint leány valamivel
Lori, mert szemérmetlen,
De kisebb mint asszony, mivel
Még a feje fedetlen.
E négy rendből már egészen
Kitanúlni könnyű lészen,
Cujus generis Lori.

Ő magában femininum,
Egyebet nem is mutat,
De a szeme masculinum
Génus felé ver utat.
E végsőből indúlatja
Bizonyosan kimutatja,
Hogy communis generis.

Activa, ez amikor csak
Bálba s templomba lehet,
Passiva pedig, amikor
Társaságba nem mehet;
A neutrumot elhagyja,
A deponenset játszodja
Kivált ügyes személlyel.

Férfiak között viseli
Magát indicative,
Néha mikor módját leli,
Van sokkal conjuctive;
Nem is nézi numerusát,
Csak heves appetitusát
Tőltse be ad contentum.

Imperative kívánja
A mások tiszteletét,
Hogy légyen Ámor bálványja,
Arra szánja életét;
Vágni jól is tud a szembe,
Lehet ő is a szerelembe
Modus infinitivus.

A szépek közt nem mondhatom
Fő superlativusnak,
A rútak közt sem tarthatom
Inferior gradusnak;
Kimondom hát egy sommába:
Lori a szépek sorába
Lehet diminutivum.

Mint a Jób kétszín ördöge
Az angyali glédába,
Lori éppen úgy jöve be
Ma az Isten házába;
Nézegetett hátra s elé,
Járt a szeme mindenfelé,
Mint a napra fordúló.

Egyszer az egyik fal mellett
Egy legényt észreveve,
Nosza rajta, több nem kellett,
Egész arcúl tűz leve;
Hunyorgata s kandikála,
Egy kapriolt is csinála,
Mikor leűlt székibe.

Legyezőjét a szemére
Tette, úgy imádkozott.
De a szeme legénykére
Pislogott az átkozott;
Néha a szemét mozgatta,
A Miatyánkot nyaggatta,
De a szeme nyitva volt.

Ottan-ottan a papjára
Feltekintett székéből,
De nem azért, hogy hasznára
Tanúljon beszédéből;
Hanem vajon nem látja-e
A pap s vajon nem hajtja-e
Fejére a bibliát.

Még reám is az átkozott
Nevetett, én csudáltam;
Gondolám, meg is átkozott,
Hogy nem reciprocáltam;
De én gondoltam magamba:
Így tenni a szent templomba
Több mint csupa skandalum.

Estve jobban produkálta
A bálba mesterségét,
Asszonyosan demonstrálta
Nemzeti színeségét;
Mint a méhkosárt a méhek,
Ott is egynehány legények
Dongatták mind reggelig.

Boldog Isten, elgondolám,
Bezzeg ez lesz feleség;
Nem lesz ez fél, hanem talán
Több mint egész ellenség.
Aki eztet elveendi,
Tudom, hogy meg fog szenvedni
Szülei vétkéért is.

Én Istenem, életemet
Engedd úgy intézhessem,
Hogy ha veszek feleséget,
Szoros ráncba szedhessem;
Inkább még most a nyakamat
Törd ki, mintsem a hátamat
Súrolja az ő nyerge.

A pugilláris levele,
Melyet bőrből csinálnak,
Néha írással van tele,
Néha rá nem firkálnak;
Írunk reá, ha akarjuk,
Mikor tetszik, kivakarjuk,
Ily a V. Lori szíve.

Íme, Lori, lefestelek,
De neved elhallgatom;
Megengedj, ha megsértelek,
Vétked el nem hagyhatom.
Ifjuságodat megszántam,
Azért fél névvel kívántam
Nevezni személyedet.

Kérlek, hagyj fel életeddel,
Fordúlj jobb oldaladra,
Ne húzz rossz viseleteddel
Gyalázatot magadra.
Ne adj matériát számra,
Ne akadj többször pennámra,
Mert plus lesz quam perfectum.

Te leány vagy, becsűletét
Ha a leány elveszti,
Bár megfordítsa életét,
Többé helyre nem teszi;
Ne csinálj több skandalumot,
A templomból asylumot:
Nem illik ez leányhoz.

Búcsúzik az atya a leányától

A magzatok közzűl, akiket nemzettem,
Már hát nem marad meg egyik is mellettem?
Az ékes virágok, melyek kedveltettek,
Szánakozás nélkűl rólam letépettek.
A kedves gyümőlcsök, kikkel ékeskedtem,
Ha leszakasztattak, minek is termettem.
Micsodás erőszak, óh, ki nem mondhatni!
A természet láncát ekként elszaggatni.
E szerencsétlenség pedig nem mostani!
Kezdett már ez engem tavaly hervasztani.
De megmaradt akkor még egy ékességem,
Amelyben találtam volt gyönyörűségem.
Most van az az idő, mely mezítelenűl
Hágy egészen s mások előtt kelletlenűl.
De nem bánom, légyek mindentől megfosztva,
Legyen ékességem kettő közt megosztva.
Függjenek gyenge fán a gyenge virágok,
Nem vén fához valók a fiatal ágok.
Mert minthogy a vénség miatt erőtelen,
Azokkal sokáig bírni elégtelen.
Jobb, megvallom, hogy oly fákba óltassanak,
Melyeken sokáig megmaradhassanak.
Amelyek tarthassák mindég nedvességgel,
Hogy virágozzanak díszes kedvességgel.

A magyar! Hajnal hasad

Vígadj, Magyar Haza! meg ne tagadd tömött
Javaidtól azt a valódi örömöt,
Amelyért víg hanggal ekhózik a Mátra
Az egész hazában harsogó vivátra.
Már lehasadoztak a hajdani gyásznak
Komor fedelére vont fekete vásznak,
Melyeket a fényes világosság előtt
Az elmúlt időknek mostohás keze szőtt.
Rongyos szőnyegének rongyainál fogva
Egy nyájasabb hajnal virít mosolyogva.
Sugarait mindenfelé bocsátgatja,
Mellyel a megrögzött homályt megszaggatja.
Bíztatja hazánkat kecsegtető képe,
Hogy már a magyarok napja is kilépe,
S rövid időn felhág egünk délpontjára,
S megvilágosítja főldünket sugára.
Kelj fel azért magyar! álmodból serkenj fel,
Már orcáidra süt e nyájas égi jel.
Kelj fel! s ázsiai Múzsákkal köszöntsed,
Elibe háláló indúlatid öntsed.
Örvendj, hogy elmúlván a hosszú éjtszaka,
Megnyílt a napkelet bársonyos ablaka.
Ez által egy kövér reménység táplálhat,
Hogy még napod fényes delére találhat.
Lesz még a magyarnak olyan dicső neve,
Amilyen volt a Márs mezején eleve.
S még azok is laurust fűznek hérósinkra,
Kik most finnyás órral néznek magyarinkra.
Idvez légy, szép hajnal! ragyogtasd fáklyádat,
Víg egünkön mutasd mosolygó orcádat.
Jer! imé, nimfái már a víg Dunának
Elődbe koszorús fővel indúlának.

A magyar gavallér

Amott tollászkodik pávaként egy gavar,
A piacon sűrű porfelleget kavar.
Utána nyíretten lotyogtatja magát
Egy tarka ruhában fénylő német bagát.
Mindeniknek cifrán csillog ruházatja,
De magát a magyar dicsőbbnek mutatja.
Dicsőbb a magyarok istenének szente,
Nagyobb méltóságot ád a magyar mente,
Melynek zőld posztaját ragyogással szántja
Gazdagon pazérlott arany paszamántja.
Ázsiai veres nadrág fénylik rajta,
Mutatja, hogy ő is véres magyar fajta.
Arany sarkantyúja peng karcsú csizmáján,
Hármóniás ütést tész ezüst szablyáján.
Almásszürke csődör lovát táncoltatja,
Lejtős fordúlással kerengve ugratja.
Tündöklő serénye játszik a szellővel,
Az arany szerszámra hányja gőgös fővel.
Most büszkén rúgkapál, majd harsogva nyerít,
Orrán sebes szellőt fúvall és tekerít.
Ragyog hátán selyem posztóval vont nyereg,
Csótárján az arany Meander tekereg.
Merőn megűl rajta vitéz leventája,
Nem mozdúl semmije, csak a bokrétája,
Melynek kócsagtollból kötött szála között
Arany bogláriba a fény megütközött.
Csillámló pirossa nyusztos kalpagjának
Szégyeníti haját az anglus dámának.
Barna szemöldöke, hollószín bajússza
Képének pirosló tejét büszkén ússza.
Bársonyszín hajai a széltől suhognak,
Reátekergődzött szárnyain lobognak.

Ilyen vitézt mutat a magyar gyermeke,
Ez a szép természet nagyságos remeke.

A reggelről

Már alélva pislog szép fénye azoknak
Az éjjel szikrádzva égő csillagoknak.
Bíbor pompájokkal már mindjárt elhalnak
Felébredésére a piros hajnalnak,
Mely már mosolyogván a nagy hegytetőkre,
Napkeleti gyöngyöt hint a zőld mezőkre.
Az ég alját piros bársonnyal prémezi,
S aranyos csipkékkel körűl övedezi.
Szép bársony burkokból kihívja azokat
Az estve még félig bimbó virágokat,
Amelyek kitárván szagos kebeleket,
Béfűszerszámozzák az egész vidéket.
Melyet hűs szárnyokra szedvén fel a szelek,
A kies vőlgyeket bényargalják velek,
Sőt a forrást fedő bokrokra leszállnak
És egy fűszerszámos templomot csinálnak,
Amelynek pirosló rózsából rakatott
Oltárára hint le a hajnal harmatot,
Melyen asztag temjént gyújtván fel a szelek,
Az egész szent helyet béfüstölik velek;
Melynek az ambránál éltetőbb illatja
Ártatlan érzéssel a lelket elhatja.
Erre a madarak koncerti zengenek,
S a lélekben egy szép érzést teremtenek.
A szelek is áldó éneket suttognak,
S rá tisztelő fővel a fűvek hajlognak.

A rózsa

Gyakran a setétes üregű barlangnak
Rejtekébe fényes kincshalmok lappangnak,
Gyakran a természet láthatatlan karja
A keserű alá az édest takarja,
A kezeket sértő tövissek bokrai
A lágy tapintású rózsák hajlékai,
Melyeknek ha színét s kinyílását nézem,
Csudálkozásomat szűntelen tetézem.
A nyílás ideje amíg el nem haladt,
Kucorog a rózsa zőld boríték alatt,
Majd osztán levelit széjjelebb taszítja,
Gyenge bimbócskáit részekre hasítja,
S pirosló újjait onnan kimutatja,
Mellyel a kíváncsi szemet csalogatja.
Végtére kinyílván egészen kebele,
Kereken egymásra tekerűl levele,
Leveleit pedig oly szín palástolja,
Hogy azt a festő kéz hiába majmolja.
A hajnal is midőn ettől kölcsönözött
Színnel ékeskedő köntösbe öltözött,
Ilyen ruhájában feltetszik az égen,
Diadalmaskodik vénusi szépségen,
A gyenge orcáknak rózsaszín fedele
Forró szeretetet sok szívben nevele.
Maradj tehát festő, penzel minden mázza;
Mert e' néked minden műved megalázza.

Vénusi harc

Van egy harc, amelyben az ellenség deli
Ifjak ellen titkos fegyverét emeli,
Titkos fegyverét, mert Márs, a hadak atyja,
Vért ontó szablyáját ebben nem forgatja;
Méregben feresztett nyilak nem repdesnek
Itt, de a vitézek mégis sebbe esnek;
A vérpatakoknak bár nem hallik zajja,
A nyögdécselőknek egekig hat jajja;
Sőt maga Cupidó rózsás ágyon forog,
Igéző nézéssel kevélyen vigyorog,
S mosolygó grácia sétálgatván körűl,
E deli vitézek seregének örűl.
Mégis szemeikből a terhes felhőnek
Vizéhez hasonló könnyforrások nőnek.
Csudálatos harc ez, ugyan az embernek
Szívébe micsodás élű pallost vernek?
Vénus ez, akinek szeme szivárványa
A szívbe halálos mérgű nyilat hánya;
Vénus az, aki, míg vitézeit nézi,
Égő szemeivel halálra igézi.
Aki, míg csókjai harmatját öntözi,
A vitézt rablánccal titkon megkötözi.
Úgy van, kik a szíren szavára megállnak,
A tenger elnyelő örvényébe szállnak;
Míg Sámsont Délila álommal kínálja,
A gyilkos kéz alvó szemeit kivájja.

Konstancinápoly

Amint a Bosporus Európát mossa,
Másfelől Ázsia partjait csapdossa,
Itt büszke habjai dicsekedve folynak
Kevély fala alatt Konstancinápolynak.
Régi szépségének pompás dűledéki
Borzasztó árnyékot bocsátanak néki.
A roppant templomok, úgy látszik, kérkednek,
Nevével a bennek lakó Muhamednek,
Amelyekbe sok szent bőgéseket halla
Az ezekben igen gyönyörködő Alla.
Örűl, hogy nagy nevét a felhőkre hányja
Talpig zőld selyembe fénylő muzulmánja.
S könyörűlvén hozzá esdeklő táborán,
Szentebb lesz az ilyet ígérő Alkorán.
Óh, eszére, óh mely sűrű felhőt vona
A szentség színével bémázolt babona!
Ti is itt állotok, kőszálnyi mecsetek,
Melyek a fellegek közé rejtettetek!
Hegyes tetőtöknek aranyozott holdja
Fényével az égi holdak számát toldja.
A tágas utcákon sok veres selyembe
Őltözött törökök találkoznak szembe,
Kevélyen ugratják az arabs paripát,
Szíván ázsiai dohánnyal tőlt pipát.
Súgározik lován gazdag brilliántja,
Az olcsó aranyat megvetéssel szántja.
Itt megyen egy dáma, de irígy fátyola
Minden szépségeket tőlünk elpakola.
Jer, Múzsám, láthatunk majd eleget szembe,
Ha bémegyünk ama firhangos hárembe.
Ez olyan magazin, vagy inkább kalitka,
Amelyben csirippol a szultánnak titka,
Oly templomsekrestye, melyben a szultánnak
Erőt, egészséget sok százan kivánnak,
És ha érkezése hallatik Szelimnek,
Sokszáz előkontyú turbékol egy hímnek.
Mikor exerpálni akar unalmába,
Bémegyen e dáma-bibliothékába,
Hol sok ázsiai pergamen membránák
Író pennájának megnyílni kivánnak.
De menjünk ki, Múzsám, mert majd a császárnak
Daktilust éneklő múzsáihoz zárnak,
A szemfűl heréltek utánunk zúdúlnak,
Jer, fussunk, hagyjuk el kapuit Stámbulnak.

XXVI. ének

Akit ketté fűrészelnek,
Avagy forró olajban
Elevenen megferesztnek,
Vagy fúrnak az agyában;

Kinek fene eszi tagját,
Minden ina elszakad;
Kinek köszvény rágja csontját,
Keze-lába elszárad:

Noha nagy kín és szenvedés,
De hogyha a szerelmet
Mérjük hozzá, időtöltés,
Főképpen az enyimet:

Nincs több oly kín az ég alatt,
Mint mit érted szenvedek,
S tán ez a kín el is alat,
Ha mégsem reménylhetek.

XXI. ének

Nyúgodalmam tolvajnéja!
Szánd meg szenvedésemet,
S hidegséged, mint egy héja,
Ne tépje úgy szívemet.

Már egészen elhervadtam,
S éltem is majd útálom,
Kínjaimban elsorvadtam,
Közelít a halálom.

Nincs békesség tagjaimban,
Oda csendességem is,
Ily szörnyű vad kínjaimban
Majd elhagyott eszem is.

Óh, jaj, szánd meg szenvedésem
S ne tápláljad inségem,
Törűljed el könnyezésem,
S add vissza csendességem.

Az embergyűlölő

Azt beszéli Timon, hogy ő mind egyaránt
Gyűlöl minden embert s még senkit meg nem szánt.
Melyre mások könnyű választ feleltenek,
No tehát őtet is gyűlölik mindenek.

A pendelbergai vár formája s megvétele

Ne csudáld, barátom, hogy e fellegvárnak
Mohos gyepűjére múlatozni járnak,
Vizenyős utcáit mindenek vizsgálják,
Körűlte forgódó elmével strázsálják.
Hogy benne a bús bőlcs és a komor vének
Kétrét hajlott karddal próbákat tevének.
Mert ez a testiség egy mulató helye,
A fő gyönyörűség summája, veleje.
Tán Epicourus csak ebbe tanított,
A gyönyörűségre midőn igazított.
A természet szoros helyre szerkesztette,
Bájoló mínáit körűl helyeztette,
Mert hol az út keskeny, és szoros a kapu,
A gyönyörűségre ott nem terem lapu.
Amitől leginkább el vagyunk rekesztve,
Azt szoktuk kívánni mindég szív-epedve.
Két szép fehér márvány oszlop tartogatja,
Mozdúlásaival csendesen ringatja,
Melyeken ha ésszel felfelé cicázol,
A gyönyörűségbe egészen elázol.
Ha kínáltatsz ezen élet gyümőlcsével,
Láttatol bírni a világ mindenével.
Felette a várnak terűl kies halom,
Melyet tapogatni csupa nyugodalom.
Feljebb csak látása két kis dombocskának
Már gyakorta elő halált okozának.
Fejűl, az épűlet pompásabb díszére,
Csupa remek dombot tettek tetejére,
Sok ezer selyem szál lengedez körűle,
Mely a sík frontjáta fürtönként terűle.
Úgy látszik, mint a hegy tetején épített
Fehér kastély előtt sorba kiterített
Pálma vagy jegenye karcsú derekával,
Játszi levelével, sugárzó ágával.
Legfőbb kommendánsa a várnak itt lakik,
Külön szobácskába elől strázsáltatik.
Szolgái minden hírt bévisznek hozzája,
Mert ezekre nyílik dolgozó szobája;
Két tündöklő strázsa vigyáz a lesekre,
Szerencsés s kedvetlen minden esetekre,
Mely ha játszódozva homállyal fogad el,
Jobb a vizitáló, hogy jókor szalad el.
De ha ragyog, feljebb s alább ugrándozik
Fedele, kedvedre akkor játszódozik.
Kétfelől a posta-házak építtettek,
Kerek folyosóval körűl űltettettek;
Ahol a levelek, válaszok szedetnek,
A száguldozásra posták rendeltetnek.
Az alja közepén ezen dombocskának
A tanácsház-ajtók rózsákból nyílának.
A két piros ajtó lassú csattanása
A nyugodt csendes vér elektrizálása.
Ez az értelemnek csendes muzsikája,
A szelíd nyájasság mulató hárfája;
Itt bomlik fel a frigy, és béke köttetik,
Szapora csókokkal itt pecsételtetik.
Maga a fellegvár középpontra épűlt,
Azért mulatozni aki belé készült,
Hol alól, hol felől igazgatta útját,
Míg megkóstolhatja ezt az élet-kútját.
Most a két kis fejér oszlop bámúlása,
Majd a dombocskának s várnak csudálása
Vezeti a kezet az ország útjára,
A megelégítő öröm forrására.
Kívűl a gyepűje, mitegy elvettetve,
Anglus kert formára fákból van űltetve.
A levegő ege belől igen nedves,
Kár is, hogy sokaknak olyan igen kedves;
Mert aki gyakran jár bele mulatozni,
Hamar andalgást fog magának okozni.
Olyat kap hát ettől ennek kedvelője,
Amit az anglusnak szerez levegője.
De mintha valaki súgdosna fülembe,
S egy morális görcsöt nyujtana kezembe.
Hát a szita szemek, s a gyáva gondolat,
Éretlen, mindenre érzékeny indulat,
A halovány ajak, a nyelv fakósága,
A mértéknél nagyobb gyomor forrósága,
A stoicust mondva nem kínzó podágra,
Amely ha belékap, szakad ezer ágra,
Test erőtlensége, a láb tántorgása,
Inak gyengesége, a bőr sárgulása,
A fehérrel piros képnek komorsága,
Mind ettől származik vad bika-mordsága.
Azért idejére ki alig négy hat van,
Gyávább egy friss vérnél, kit meglép a hatvan.
Hát még a hasmenés? hallgass, szette-vette,
Csak a rossz kakálást hogy elő nem vette.
Ezen a mord lélek igen megpirúla,
Alig hogy a horgas botjához nem nyúla.
Nohát vessz magadba, Kátó így felele,
Elmehet dolgára, nincs is itten helye.
Mit moralizál itt, és mit flektírozik
Philosophus bottal, és mit dorgálódzik.
És ő is tám azért oly szomorú szegény,
Hogy az ostromlásba volt gavallér legény.
Ő is, ha tűz kapott a piszkafájába,
Nem nyomta-é belé csávás dézsájába?
No de szegény ördög tán olyanról szóla,
Aki, mint a kotló, le se szállna róla.
Úgy belébolondúlt azon várvívásba,
Mint a piszkafázott macska a fingásba.
Te pedig, barátom, élj vele módjával,
Hasznos orvosság ez egy kis diaetával.
Nehogy ha a véred csendesen állana,
Mint a legfrisseb víz, egyszer megpállana.

*

Ezen kívánt várnak ilyen hát a tája,
Kies vidékének bájoló formája.
De vagynak, melyeknek a pöfeteg gomba
Rongált várok vagyon már a sok ostromba.
Mint a lucskos körtvély, magokba könnyeznek,
Melyeket a rothadt csatornák vizeznek.
Csak a tulajdonos maga cémentezi,
A légypökés ellen más nélkül legyezi.
Amint telik tőle, önnön kristélyozza,
Ki- s béhorkadt farát köhögve fóldozza.
Olyan büdössége, hogy tán Gomorának
Kénköves mennykői mind idehullának.
A Pontinai tó lehel ilyen szagot,
Ez is olyan, mintha éreznél maszlagot:
Mint az Avernus tó fekete levébe
A madár a büdös gőz miatt reptébe
Belehull, úgy ebbe a balhák szédűlnek,
Dohos mocsárjába végképp elmerűlnek.
Amely rothadt balzsam volt a kicserzőjük,
Annak büzhödt sárja lesz a temetőjük.

*

Azon szép várakat amazonok bírják,
Bezzeg a törvényt is asszony-módon írják.
Mert bár a vitézek alá hódíttattak,
Mégis sokezerszer másnak átadattak.
Ilyen erős várat már sokat szemléltem,
De a háborútól magam megkíméltem.
De minthogy másokkal vitéznek születtem,
Szerencsét próbálni magamba feltettem.
Egy várra találék, inték a strázsának,
Hogy jelentene bé a kommendánsának;
Hogy már akkor tudta, mit akarnék vele,
Teljes örömömre eképpen felele:
"Minthogy nincsen ura, aki igazgassa,
Megegyezek benne, hogy az úr bírhassa.
Csakhogy mit izennek alól, meg kell várni,
Így fogunk dolgunkba szerencsésen járni."
A két posta-házból mindjárt leszaladnak,
Sőt egy kevés tessék rövid választ adnak.
Innen lefelé a tanácsházba mentünk,
Ahol kötelező írást pecsételtünk.
Én így kötelezvén magam, hogy rontója
Nem leszek, sőt inkább megnagyobbítója.
Ő is, hogy megesmér engemet urának,
Mindenkor enged, mint parancsolójának.
Táncolt már az öröm minden katonámba,
Hogy így boldogúltam elkezdett munkámba.
Készítém vitézim pompás parádára,
A várba akarván menni vacsorára.
Egy dobot üttettünk, trombitát fúvattunk,
Büszke paripákon elébb ballagtattunk.
Hát amint a két domb völgyébe sétálunk,
Egyszerre ellenség truppjára találunk.
Kérdem, mi az? talám elfogatni jöttek?
Hát avantgárdámra vakmerőn ütöttek,
Azon dombtetőkre már felszalasztották,
Kicsibe múlt, hogy a sort fel nem bontották.
Egy miniszterné volt, Szemérem a neve,
Ki jámbor létére elleségem leve.
Ő ugyan előre már mindent jól tudott,
Mert a kommendánsnál velem is alkudott;
De a többi tüzes miniszternék mellett
Őnéki többnyire csak hallgatni kellett.
Ha enyím lesz a vár, bizonyosan hallá,
Néki úti fűvet kötnek talpa alá.
Úgy is lett, hogy a vár kezemre kerűle,
Titkos lyukakon a várból kitérűle,
Én pedig szeretném, ha még meghódolna,
Mert féltő váramon lakat gyanánt vólna.
Így bajos is, mert azt bé nem lehet zárni,
Minden komondornak szabad bele járni;
Elsőbb simogatva kezdtem kísérteni,
De ezzel kevésre lehetett ám menni.
Csak avantgárdával harcoltunk mindketten,
Hát az én vitézem egyszerre megretten,
Mert tüzesen kezdtem én is parancsolni,
Seregén által kell akárhogy rontani;
Akkor a lapjára mintegy maga vezet,
Láttatik nyújtani barátságos kezet.
De mikor a várnak sáncaihoz értem,
Ott a boldogtalant meg hiába kértem.
Végre fortélyokkal addig csalogattam,
Vitézit elfogván, hogy beszorongattam.
Ekkor a nagyságos Kívánság kijöve,
Legfőbb tanácsosné egy sálvétet löve.
A katonaságot mindjárt öszveszedte,
Vivát kiáltással seregem vezette.
Kicsiny volt a kapu, le kellett rontani,
De elébb még maguk kezdték megbontani.
A csatornákat is öszvegázoltattuk,
Vereses vizekkel a főldet áztattuk.
Mert a sok Indúlat nevű lakosokkal,
Akik látásunkra nem bírtak magokkal,
Annyi volt a lélek, alig fért a várba, –
Tudom, nem volt annyi a bécsi határba.
Mikor a két sereg együtt verekedett,
Belől a bástyán a nép kétségeskedett,
Ekkor, a tolongás- és a nagy lármára,
Csattantom acélom puskám kovájára,
Talám nyolcszor lőttem, mindnyájan elhaltak,
Mert azelőtt ilyet sose tapasztaltak.
Magam is elhaltam, megrúgván fegyverem,
Ájúlva, reszketve rendkívűl vert erem.
Akkor kiváncorgék a várnak szélére,
Retten néztem puskám elrongált csövére,
De a miniszternék meg utánam jöttek,
A bémenetelért meg belém kötöttek.
Kedveztek, kivált a puskámat forgatták,
Bájoló szerszámmal úgy megigazgatták,
Hogy megint bé kellett lövöldözni menni,
Kedvekért ezt talám hétszer kellett tenni.
Már úgy megszűkűltem töltésbe, fojtásba,
Hogy csak két golyóbis volt a patrontásba.
De már el is kopván a puskám kovája,
Végre csütörtököt adott a szerszáma.

*

Másnap a Rákosra gyűlést parancsoltam,
Hol szép színnel mindent magamhoz csatoltam.
A vár-általadás törvényje a' leve,
Mit Állhatatlanság tanácsosné teve:
Hogy a várból én is mindjárást kimenjek,
A várat rontani benne ne pihenjek,
Vitézim bűzhítnék a levegő eget,
Vagy tán szereznének francia szőnyeget.
De mikor kedvem lesz benne mulatozni,
Ne merjen senki is akadályt okozni.
Aláírja magát az Állhatatlanság,
Hogy örökké légyen másolhatatlanság.
Ő pedig azt mondja, hogy Pendelbergia
Minthogy nemcsak fővár, de akadémia.
A tudományoknak oly bővibe vagyon,
Hogy más oskolákat mind felűl haladjon,
Lehessen bémenni némely tanulóknak,
Kivált a nőtelen, friss tráncsírozóknak.
Krutz kriminal! ezen nagyon felborzadék,
Haragomba ilyen erős törvényt adék,
Hogy vérontás alatt nem szabad bémenni
Senkinek, vagy lábát küszöbén bétenni.

*

De hidd el, barátom, sokan besuhannak,
Még bosszúságomra kuklival játszanak,
A billiárd pálcát bátran taszigálják,
Mert a hűségtelen strázsák nem vizsgálják.

Az istenek osztozása

Hogy a vén Saturnus kiholt
Az egek trónusából,
Már semmi örökös nem volt
A chaosz sexusából,
A rendek közt nagy lárma lett
A futurus Kronprinz felett
A mennyei Diétán.

S minthogy az öreg megette
Részeg fővel fiait
S ezeknél inkább szerette
Titán atyjafiait:
Megmondták categorice,
Hogy vi legis pragmaticae
Junót teszik királynak.

Követvén a magyarokat
Trónusba is űltették
S így a deputatusokat
Már széjjel eresztették
S a palota ajtajába
Kitett bellica cassába
Tíz konc papirost[1] hánytak.

Hogy a vének eloszlának,
Actu lárma támadott,
S az öreg sanctiójának
Mindjárt nyaka szakadott,
Mert hárman contradicáltak,
A gyűlésre apelláltak
Az új electióért.

Jupiter, a vén istennek
Egy ismeretlen fia
Kihírlelte mindeneknek,
Hogy a nagy monarchia
Őtet illetné s testvérét,
Azért adják ki a bérét,
Mert ő sem fattyú-gyermek.

Erősségűl produkálta
Az atyja bibliáját
S ebből mindjárt demonstrálta
Genealogiáját;
Mert az első paginára,
A biblia táblájára
Fel vólt írva a nevek.

Az is Notabénébe volt,
Melyik mikor született,
S hogy Jupitert megette volt,
A többivel is úgy tett,
De részeg fővel firkálta,
Hogy megholt, recognoscálta
Azelőtt harmadnappal.

Hozott is erről levelet
Az egri esperestől,
Hogy ő az, akit megevett
Az apja mindenestől;
És őt Jupiternek hívják,
Dictum. – Ezt recognoscálják,
Mert ha nem, ebet fognak.

Nolle velle a mágnások
Megismerték királynak,
Bátor a szűr alól mások
Másképpen voksolának.
De mivelhogy a pap mondja,
Bátor bolondok bolondja,
Fenekestől igaz az.

Kitették hát szegény Júnót
A papok kontójára,
Jupitert, Neptunt és Plútót
Juttatván trónusára
Így az erő és a scelus
A venerabilis clerus
Quidquid oppugnat, ruit.

Mit volt tehát már most tenni
A szegény királynénak?
Hová tudott tovább menni?
Hogy a csetepaténak
Véget vessen jó eleve,
Önként apácává leve
Pozsonyba a Schloszbergbe.

Azonban a successorok
Cívódnak a trónuson,
Uccu a sok prókátorok
Kapnak a processuson;
Míg perelt a három gyerek,
A vén Isten-presbiterek
A táblánál kushadtak.

Jupiter csak azt vitatta,
Hogy övé az elsőség
S már rég intabuláltatta,
A királyi felsőség
Specifice őt illeti,
Az öccseit ki is veti
Minden aviticumból.

Azonban ő insurgens volt,
Vért ontott hazájáért;
Négy krajcárért majd meg is holt,
Ha kellett királyáért.
Innet a consectarium,
Hogy tehát az Imperium
Isten uccse övé lesz.

Neptun úgyis Angliában
Matróz volt s soká lakott,
S a kapitoliumában
Ott nem oly sokat rakott;
Osztán ő meg kálvinista,
Én pedig vénebb s pápista,
Hogy lenne hát az első?

Pluto öcsém nem kívánja,
Mind Jupiter, a trónust,
Magát kelmetekre szánja,
Sőt minden apai jusst
Még tavaly, hogy barát leve,
Finalissime kiteve
Az alfőldi klastromba.[2]

Denique a plebánusnak
Nincs voksa a világba,
Majd lesz a franciskánusnak
Elég a mennyországba.
Osztán nekik se gyermekek,
Se lyányok, se feleségek
Nincsen, csak szakácsnéjok.

Hápoktak a vén istenek,
Hogy a dolgot hallották;
Igazságokat mindenek
Egy szájjal kiáltották,
Hogy a kérdést megelőzzék,
Felét süssék, felét főzzék:
Ez volt a judicium.

Prüszkölt a sok kobak isten
S rávert a füleivel,
Mint sok kolop mágnás Pesten
A rongyos Verbőczivel.
Ez volt az egész crisisek,
Sok ökörből lett Ízisek
Így tesznek ám még ma is.

Komám uram subscribálja,
Kigyelmeden már a sor,
Az úr majd coramisálja,
Különben is assessor;
A tanács pecsétnyomóját,
Egy horribilis nagy gólyát
Nyomnak a decretumra.

Ez bizony, mond Neptun, megvan,
Hát mi nem is szólhatunk?
Hiszen nekünk is jussunk van,
Tehát protestálhatunk;
S azért hogy én matróz voltam
És deákúl nem tanúltam,
Csak király volt az apám.

Tovább is jártam sok papnál
Az akadémiákon,
S többet hoztam egy schlafroknál,
S még sok fűzfa deákon
Ki is fognék – hisz tanúltam
Én is, mert ifijú voltam
S rhetor Oxfoniában.

Azért hogy boszorkányságot,
Mint őkelmék, nem tudok
S holmi hókus-pókusságot
Soha nem gyakorolok:
De biz azért, engem ugyse,
Tíszteletes uram öccse
Sem tenné ki a szűröm.

De Pluto pap természete
Sem szenvedhette tovább:
Ím, mond, engem is kivete
Jupiter, s hovatovább
Mindíg csalja a testvérit;
De meg is adom a bérit
More jesuitarum.

De míg az lenne, héj, bátya,
Adja kend ki jussomat!
Mert ha nem, hát majd meglátja
Püspöki hatalmamat!
Azzal a megszokott schémát:
Egy nagy mennykő anathémát
A bátyja fejéhez sújt.

Csaknem főldönfutó leve
A Pluto testvérbátyja,
De, hogy az öccsének heve
Múlni kezd, immár látja.
Szép szóval, no osztozzatok,
Bruderek, csakhogy hagyjatok
Engemet vegetálni.

Dictum factum, úgymond Pluto,
Én az első részt veszem,
Mivel ordine statuto
A papi rendet teszem;
Azomba a minapába
Verbunkos voltam Chinába
Több missionárokkal.

Elhűlt erre szemek, szájok
Az Isten-statusoknak,
Tűzbe jött egész orcájok
A deputatusoknak;
Így van sok kolop senátor,
Két sillabáját ámbátor
Rághatja a nevének.[3]

Ejnye, ejnye, egy vén mágnás
Így prédikál felőle;
Bizony, bizony e' megint más,
Nem tom mi lesz belőle.
De a nagy consectarium,
Valamint a judicium
Szintolyan véletlen lett.

Fogják tehát az aktorok,
A pápához indúlnak,
Uccu a sok prókátorok
Mind kifelé nyomúlnak.
De míg erre rámehettek,
Ezer pennát is megettek
A felső parlamenten.

Míg az urak odajárnak
Rómába a pápánál,
Addig itthol disputálnak
A papok a táblánál:
A nemes jószágokból is,
Sőt még az asszonyokból is
Sedecimát kivántak.

Mivel tehát ezt a statusok
Nékiek meg nem adták,
Rajta a sok clericusok
Magokat összecsapták:
Máig is, si non ex toto,
Tamen potiuntur voto,
Szakácsnékat tartanak.

Uccu egyszer lárma esik,
Az urak megérkeznek;
A főrendeket keresik,
Kik felgyülekeztenek;
Jupiter a mandátumot,
Az atyai monitumot
A hasáról olvassa.

Rövideden ide megyen
A levél foglalatja,
Hogy mindenik király legyen,
Mivel király magzatja;
Jupiter az égieket
S vélek minden főldieket
Királyi névvel bírjon.

Neptun, mivel Angliába
Soká hajóslegény volt,
A nagy Óperenciába
Sok ideig vándorolt:
Bírjon minden tengereket,
De az apai egeket
Jupiternek engedje.

Minthogy pedig a barátot
Nem is interessálják
A főldiek, a kabátot
Csak Plutonak tukmálják;
S minthogy különben is barát,
Öltözzön kámzsás maskarát
S pusztúljon az alfőldre.

Megállt erre szeme, szája
Pluto János uramnak,
Lángba jött a két pofája:
Nos ez, úgymond, magamnak
Derék levestikom vala;
Megmondta ezt a kabala
Még tavaly, de nem hittem.

Azonban teremtettézte
A cardinálisokat,
Ráncos szemmel körűlnézte
A korhely mágnásokat.
No hisz, mondta, teremtették,
Megtanítlak, szedtevették,
Vas kesztyűbe fütyölni.

Ezzel az ajtót bevágja
S szóba sem áll senkivel,
Nyelvét csaknem széjjelrágja
Sámson úr fegyverével;4
Mérgesen állt szeme, szája,
Szerencse, hogy patronjába
Nem volt cündlokra való.

Mond mérgesen: kurvanyátok,
– Farba rúgja az eget –
Pernahajder az apátok,
Locsogtam már eleget,
De nincsen resultátuma,
A fikák argumentuma
Sem használna már nektek.

Torkon üt egy isten-agát,
Nyerget tesz a hátára,
Ezzel frissen kapja magát
Felveti az agára.
Mint Bálámról hajdanába
Mondják, hogy Palestinába
Szamárháton útazott.

Azonban a sok mágnások
Szanaszét eloszlának,
S a többi isten-pajtások
Collatiót csapának:
Pro animis mortuorum
Et pro successu suorum
Mind leitták magokat.

S mikor immár docte voltak,
Csak komáztak egymással,
Ezer kánont is koholtak
Isteni sugallással,
Jupiter pedig Neptunnal,
Mint Augustus Lepidussal,
Éppen úgy cselekedett.

Ő is aztán ittas fővel
Lebukott az ágyára,
Junót, a hugát, erővel
Oda rántá magára.
Ott egyszerre a susogót
Megtette és a kézfogót
Breviter elvégezte.

Egy jó flintát Junó előtt
Kiránt két oszlop közűl,
Mond, ez egész tőltéssel tőlt,
Tetszik a lánykák közűl,
Hogy gyümőlcsöt szakaszthasson
S édes érzést kóstolhasson
E szőrös barack magból.

Fő célja mindig a' leve,
Valamíg uralkodott,
Hogy a familia neve
Őbenne el nem fogyott,
Ha hiszünk a scriptoroknak,
Holmi Isidorusoknak,
Meg is felelt céljának.

Eddig van az osztozásnak
Egész históriája,
Az egész tanácskozásnak
Rövid theoriája;
Practice a mindennapi
Tapasztalás és a papi
Csalárdság bizonyítja.

1791

Jót kívánás

A szomorú veszedelem teljes életedben
Meg ne rontson, háborítson békeségedben.
Amely öröm benned eredett,
El ne hagyjon soha tégedet.

Azt semmi bú, semmi bánat el ne űzhesse,
Semmi gondok fergetege meg ne győzhesse.
Végre ha elmégy:
Ég lakosa légy.

Méltó pár

Bár vándorlani messzire
Menjek sok ezer mértfőldnyire:
Oly társat nem lelek,
Amilyet tisztelek
Benned, kit végképpen eleresztelek!

A szerelmes vitézhez

Ámor múlattába
Egy sisak aljába
Nefelejcset űltetett,

Kit saját kezével,
Az élet ízével
Nyájasan öntözgetett.

Lám, a kedves Hébe
A bajnok szívébe
Mely hatalmat vehetett.

A víg poéta

Vígan tőltöm életemet,
A bú, tudom, el nem temet,
Valamíg, Múzsák, veletek
Itt lehetek.
Itt van Fébus, itt Pallás is,

Itt Erato, ha kell, más is,
Múlatok veletek.
A Pegazus vizeit
Látom csergedezve itt,
Ennél jobb helyt nem lelek.

Míg nálatok itt múlatok

Míg nálatok
Itt múlatok,
Minden gondot oszlassatok,
Fel ne bontsák,
El ne rontsák
Kedvünket a bánatok.
Ártatlanúl élesztgessük elbágyadott kedvünket,
Az örömök balzsamába feresszük bé szívünket.
Ím a múzsák laurust fonnak,
Hélikon tetejébe örvendő nótát vonnak.

Bús hánykódások

Bús szívem szomorog,
Ezerfelé tántorog,
Szegény fejem nyomorog,
Sok gondolatban forog.
Mert ezer baj, meg három,
Akármerre eljárom,
Akár jobbra gondolom,
Akár balra fontolom;
Jó végemet,
Életemet,
Soha nem várom.

Az árvíz

Terhesedvén az ég felhős oszlopai,
Szakadoznak s széjjel válnak nyílásai.
Rohanva omolnak az atmosférai
Függő tengereknek eláradt habjai.

Minthogy a Jupiter szaggató mennyköve
Vastag alkotmányán keményeket löve,
Azonban a szelek csatája is jöve,
Bömböl a szomszéd hegy fellegtartó töve.

A sebes patakok a víztől áradnak,
Sikoltó habjai hánykódva dagadnak,
Amely akadályok elébe akadnak,
Lerohanásától mind öszveszakadnak.

Bár amely nép a hegy hajlásait lakta,
Tőltésit a duzzadt víz elibe rakta,
Mégis mindent öszvetördelt édes lakta
Főldén a mérgesen dúló katarakta.

Kiveszi gyökerét a magos cserfának,
Melyek az erősség oszlopin állának,
Görgetvén lefelé a hegy oldalának,
Nékivitte a már úszkáló csordának.

A barmokat szörnyű örvényibe nyeli,
A feldúlt házakat hátára emeli,
A kies téreket mélyen bévőlgyeli,
Lésznek mindenféle prédáival teli.

Csak azért oszolnak széjjel a fellegek,
Hogy a színt megadván gyászszínű szőnyegek,
Lássák a sok veszélyt a megborzadt egek;
Ah! ennek láttára még jobban remegek.

[Estve jött a parancsolat…]

Estve jött a parancsolat
Violaszín pecsét alatt.
Egy szép tavaszi éjtszakán
Zörgött a kincsem ablakán.

Akkor vált el éppen tőlem,
Vígan álmodott felőlem.
Kedvére nyugodt ágyában,
Engem ölelvén álmában,

Mikor bús trombitaszóra
Űlni kellett mindjárt lóra.
Elindúlván a törökre,
Óh, talán elvált örökre.

Sírva mentem kvártélyáig,
Hozzá város kapujáig.
Indúlt nyelvem bús nótára,
Árva gerlice módjára.

Süvegét könnyel öntöztem,
Gyászpántlikám rákötöztem.
Tíz rózsát hinték lovára,
Meg annyi csókot magára.

A szívem is sírt belőlem,
Mikor búcsút veve tőlem.
"Isten hozzád!" – többet nem szólt,
Nyakamba borúlt s megcsókolt.

Elment tőlem a táborba,
A több vitézekkel sorba.
Elment tőlem, óh istenem,
Míg kell magamba sínlenem.

Fekete főld, gyászos parlag,
Az én kincsem azon ballag,
Süveg vagyon a fejében,
Búsan süt a nap szemében.

Menj, győzd meg ellenségedet,
Ismét meglátod kincsedet.
Térj meg árva galambodhoz,
Téged sóhajtó rabodhoz.

A híves estve

Mikor a rekegő béka béköszönte
A hűs estvén belém ily képzetet önte.
Ah, egek! a világ baját csak nevetem,
Mikor a hűlt fűre testem letehetem,
Amely az ugráló vért meghívesíti,
Mely a gondolkodó elmét megfrissíti.
Ti, az égből jövő kedves lehelletek,
Zefirkék! mellyemre, kérlek, repűljetek.
Itt a szent árnyékban, ah! szép képzeletek;
Mulandó társaim, hadd legyek veletek.
Ah! ti életadó kedves párázatok,
Mely eleven lelket mellyembe adtatok.
Itt a bujálkodó pazér természetnek
A legjobb ízek is, tudom, engedhetnek.
Nézd e hízelkedő fűvet s szép virágot,
Melyet még semmi szél foga meg nem rágott.
Mely gyenge szárakon állanak mellettem,
Hogy reszketnek, pedig lassan lehellettem.
Nézd e sok színekkel játszi szép sereget,
Mely cifraságával meggyőzi az eget.
Hogyha vetekedni akar Salamonnal,
Királyi pompával meggyőzi azonnal.
Óh, ti életadó híves lehelletek,
Tőlem egy kevéssé még el ne menjetek.
Egy szót csak éppen ezt bízom reátok.
Hozzám minden virág nektárját hozzátok,
Azzal újítsátok heregő mellemet,
Míg a sűlt virágok sírja el nem temet.
Óh! ti életadó híves lehelletek,
Tőlem egy kevéssé még el ne menjetek,
Itt, az árnyéktoknak szent sátora mellett,
Melyre hív szátok már gyakorta lehellett.
Ti kedves Zefirkék! ti estve magatok
Egy nyugtató sátort keringve fonjatok.
Óh! ti életadó híves lehelletek!
Tőlem egy kevéssé még el ne menjetek.

A békesség

Elmúltak a hadak, már megnémúlának
Gyászos harsogási Márs trombitájának,
A halált menydörgő ágyúk nem ropognak,
A puskák s köszörűlt kardok nem villognak.
Maga a dühösség, a hadak magzatja,
Fogva van, sok ezer vaslánc szorongatja.
Az arany békesség templomát megnyitja,
Újúl szakadozott oltárán kárpitja,
Kötvén homlokára szagos olajágot,
Béfedé szárnyával az egész országot,
Hogy annak árnyéka és védelme alatt
Az embernek kedves legyen minden falat,
Hogy a szántóvető főldet mívelhessen
Annak árnyékába bátran és csendessen,
Hogy félelem nélkűl lévén a határok,
Bátran járhassanak bennek a kalmárok,
Hogy újra épűljön a most számkivetett
Igazság trónussa, kit a had levetett,
Hogy a mesterségek mind helyreálljanak,
A békesség alatt virágozhassanak,
Hogy a múzsák, kik már a vérbe őltözött
Halálos fegyverek csattogási között
Elhallgattak vala, szólani kezdjenek,
Már Márs és Bellona ne járjon ellenek,
És hogy országunkat a boldogság lakja,
Aranyidőt éljünk, ne légyen salakja.

A Pindus

A zőld fákkal ékes Pindusnak tetején
A múzsák örömmel játszadoznak;
A gyönyörűségnek ezen boldog helyén
Szomorú bánatok nem lakoznak.
Itt szívet újító citerát pengetnek,
Mellyel minden búkat elkergetnek.
Itt zőld laurusból koszorúkat fonnak;
Melyeket a tudós főkre vonnak.

Vígságot újító szívek tehát jertek
A múzsák múlató seregébe,
A komor gondoktól megújulást nyertek
E gyönyörűségnek mezejébe.
Számkivet innen minden bút Fébus lantja,
Ha tudós újjaival megpattantja,
Önként rabjává lesz a szív Euterpének,
Ha sípjában hangzik ékes ének.

Innen hordja a hír kiterjedt szárnyával
A bőlcs férfiakat az egekbe,
Az egész világra hangzó trombitával
Fúvall dicsőséget nagy nevekre.
Így leve sok Flaccus, sok Naso, sok Maro
Dicső hirével az égen járó.
Így lettek sokan az élet örökösi,
Akik közt te is vagy, Gyöngyösi.

Az ősz

Már a víg szüretnek örűl minden ember,
Mellyel örvendeztet bennünket szeptember,
Októbert ekképpen bíztatja előre,
Hogy nektár lesz a bor, és máslás a lőre.
Setétűl a gohér a piros vesszőkön,
Barna színt vér vissza a többi szőlőkön;
Amelyeknek általvilágló kristályja
Nézőjét már édes nektárral kínálja.
Rajtok királyságot mutogatni akar
A véres bársonyba kevélykedő bakar.
A sárgálló almák s a piros körtvélyek
Legörbedt anyjoknak emlőjén kevélyek.
Elterűltek fájok alatt a berkenyék,
A kövér noszpolyák, a borzas gesztenyék.
Megterhelte az ősz a fáknak ágait,
Vastagon ráfűzvén gazdag áldásait.
Csak az a baj, hogy már hívesek a szelek,
Néha egy kis hideg és dér is jár velek.
Mert már a Mértéket hogy Fébus elérte,
A napot az éjjel egyenlőnek mérte.

Már hát elérkezett a víg október is,
Mely után sóhajtott Bakhus ezerszer is.
Itt van a víg szüret, s mustos kádja körűl
A szüretelőknek víg tábora örűl,
Melybe hordogatja a megért szőllőket,
Víg tánccal s lármával nyomja benne őket.
Kellemes zúgással omlanak cseppjei,
Jó kedvvel biztatnak zavaros levei.
A sajtó örvendő lármával csikorog,
Oldalán a piros nektár zúgva csorog.
A lucskos parasztok szurtos képpel járnak,
Neki, neki mennek e teli zsajtárnak.
Az ideit szűri, issza a tavalyit,
Jövő esztendőre tartja majd a mait.
Az új bornak örűl, de ótól kurjongat,
Mert marka is teli kulacsokat kongat.
Tántorgó lábával s reszkető karjával
Mégis sok hordókat tőlt édes mustjával,

S míg a zúgó léhón lefelé foly a must,
Azalatt a hordó mellett iszik víg tust.
Haragszik a gyermek Bakhus a hordóba,
Míg egyrészét ki nem szedik a lopóba.
Mérgébe tajtékját túrja a szájára,
Kiüti fenekét, s elfut utóljára.
Rips, raps, a szőllők már puszta támasz megett
Gyászolnak, hajdani díszek mind oda lett.
Sok mustos kólika, sok hasrágás, salva
Venia, a tőkék mellé van plántálva.

Itt van már november didergő hónapja,
Hideg szele a fák ágait megcsapja,
Meghalva elhullnak a sárga levelek,
Játszadoznak vélek a kegyetlen szelek.
Az ajtónál álló télnek hideg zúzza
A zőld ligeteket s mezőket megnyúzza.
Hideg esső csorog, csepeg egész éjjel,
A fázékony Auster havat is hány széjjel.
A borongós égnek sűrű felhőzése
Házba zárt szívünknek kedvetlenedése.
Jer, barátom! minden únalmat űzzünk el
Az új boron vídám beszélgetésünkkel.

A tél

Mormolnak szelei a fagyos északnak,
A zsindelyre vastag jégcsapokat raknak.
Ellepik a főldet sűrű fergeteggel,
A folyóvizeket megkötik hideggel,
Melyeket őszítnek a havak és derek,
Azok a tél fején fejérlő púderek.
Zúzmarázos a Bak csillámló szakála,
Csörög a jég miatt minden szőri szála,
Vége felé jár a didergő december,
Decembert hordoz már minden okos ember.
Szellős volna nagyon az ing s a papucs ma,
Bezzeg becsbe is van a bunda s a kucsma.
A vékony rokolyás leánynak s a pőre
Gatyájú legénynek feláll minden szőre.
A farkasok, a medvék s rókák hébe-hóba
A sűrű erdőbe mennek prédálóba.
A többi állatok merűlvén álomba,
Alusznak az ősszel készített alomba.
A madarak nagyobb része elútaza,
Csak veréb, csak varjú maradt idehaza,
Az is a városhoz közelébb szivárog
S a disznótorokba örömnótát károg.
Komor minden, minden szomorúnak tetszik,
Mihelyt a tél borzas csillaga feltetszik.
Mindent öszvebágyaszt és puhít ostoba
Levegő egével a befűtött szoba.
Csupán az örvendő fársáng víg zászlója
Lett az elcsüggedt szív jó vígasztalója,
Mely, víg kiáltással felemelvén fejét,
Ugrál az új havon, nem találja helyét.
Őltözik magára sokféle maskarát,
Ugrós kozák táncra billegteti farát.
Víg ebédeket rak terített asztalán,
Markába pecsenye, kulacs az oldalán,
Táncos szobájába víg muzsikát penget,
Kurjongat s a búnak ádiőt izenget.
Szánkáz, s esik néha olyan is a szánba,
Amilyet nemigen tennének románba.
Követi sok gavar, csirippol utána
Sok öregbírótól irtózó Susánna.

Az álom

Boldogok azok, akik úgy alusznak,
hogy többé fel nem ébrednek. Sőt ez a
kívánságom nem is haszontalan, ha az
álmodozások ostromolják a sírhalmokat.

Préd. 3 : 19, 20, 21.

Jön az álom, s mindent pihenésre hajta,
Az éjjelnek barna palástja van rajta,
Beborítja véle a főldet s az eget,
Alóla altató mákolajt csepeget,
Melynek hűs balzsama a benne feredett
Szemhéjaknak édes nyúgovást engedett.
Lágy karjain fáradt érzékenységinket
Ringatja s egy másik világba tesz minket,
Hol sok ezer képpel elménk játszodtatja
Valóság képébe tűnő ábrázatja.
Most az öröm arany hegyeit ígéri,
Az áldás javait bő marokkal méri,
Majd a félelemmel rettenti lelkünket
S a kétség szélére viszi életünket.
De akármint tűnik képzelődésünkbe,
Valódi örömöt terjeszt ő szívünkbe;
Ápolgató karral kötésink feloldja,
Ellankadt erőnkhöz új erejét toldja,
Megtört érzésinket símítja kezével,
Új életre hozván gyógyító mézével,
A terhes gondokat rabláncához fűzi,
Szívünkből a Léthe partjaira űzi.
Minthogy a világi bajoknak érzése
Éltünknek legnagyobb terhe s szenvedése,
A halálnak képét őltözvén magára,
Bennünket holtakká tészen utóljára.
Úgy vagyon, holtakká tészen, és hogy élünk,
Csak egy kis szuszogás hiteti el vélünk.

Cigány

Mikor Prometheus a megkészíttetett
Sárból kigyúrta az emberi nemzetet,
Egy estve a vidám mű-látó istenek
Vacsorára az ő házához mentenek.
Mikor már keresztet tettek sok kancsóra,
Műhelyébe mentek ők konkokcióra,
S ottan nézegetvén a kész embereket,
Csudálták isteni formájú képeket.
Hát egyszer eszébe a' jut egy istennek,
Hogy egy tréfás mását kék csinálni ennek,
Ráhagyja az egész kompánia, s végre
Körömhegyig isznak nagyobb erősségre.
Mindenik elkezdi a vizes sárt gyúrni,
Az elkészült masszát egy halmazba túrni.
Először is Vulkán a képit megmássza,
Mindenütt ott marad szurtos kulimássza,
Melyet hogy megköpött Vénus útálással,
Két szem fejérlett ki csalfa vigyorgással;
Kezét Merkurius frissebbre drótozta,
S enyves tolvajírral öszvefirnácozta;
Apollo behinté hegedűgyantával,
S éjszakákat győző kanaforiával.
Mikor elkészűltek benne a tetemek,
A patkán állott már ez a dicső remek:
Prometheus lélek felől gondolkozott,
Egy nagy csomó lélek-fótot előhozott,
De ki igen vastag, ki meg igen lenge,
Ki igen durva volt, ki meg igen gyenge.
De mind cikkelyenként mégis öszveszedte
S eképp a setétbe öszveőtögette;
Végre megbéllelte a majom lelkével,
Egy végből hasított vékony velezzével.
Azért oly találós, azért tud követni,
Azért nem tud soká egy helyben űlhetni,
Azért lett kenyere világon jártába
A fódozni való serpenyő s eszkába,
Azért henyélkedik teljes életében
A szurtos gráciák condor kebelében,
Azért van, hogy néki legédesb nyúgalom
A hajnalig pengő hegedű s cimbalom,
Azért tudta vinni a lopást annyira,
Azért ragad minden enyves újjaira,
Azért tud másoknak jövendőt, mostani
Állapotjok felől szerencsét mondani,
Ezért kedves munka a tapasztás nála,
Mert néki is első lételt e' csinála.
Éppen ott sétál egy: én, ha ily mazúrnak