IGNOTUS

VALLOMÁSOK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

PÉTER

TABY-VÉR

A SZEGÉNY PALI NAPLÓJÁBÓL

I Bolondok hava

II Jelek

III Rosszkedv

SZERELMES LEVELEK

I A nagy Galeottó

II Pünkösdi királyság

III Utravaló

IV Szállitó-levél

V Mérleg

VÁLÁS UTÁN

AZ ASSZONYOK ELLEN

A TÁNCZ ELLEN

EGYESSÉG

KIVERT EMBEREK

UTI EMLÉK

PÉTER

I

Simon Péter, Jónának fia, zavaros fővel ödöngött a hideg éjszakában. Csak olykor riadt föl, ha a szikkadt föld egy-egy palaszilánkja élesebben hasogatta mezitelen lábát, kérges bokáit. Nem igen volt helyén az esze - ma egész este forog már vele a világ. A jobbkezében valami sajgást érez s egyszerre eszébe jut, honnan jön. Nincs egy félórája, hogy álmából fölriadva, tiz társával botorkált az Ur után, aki ma egész este olyan szomorú volt, olyan végtelen szomorú, szomorú mindhalálig. Igen, igen, ezt mondta: szomorú az én lelkem mindhalálig - aztán ott hagyta őket az olajfák között, ő maga pedig lassu léptekkel ment fölfelé a hegynek. Péter már nem tudja, mi okból. A mai pogácsás ünnepek vecsernyéjén bort ivott, attól nehéz a feje. Olyan rég ideje, hogy bort nem ivott, de most meg kelletett innia, hiszen az Ur azt mondta, hogy ez az ő vére. És ő sokat nem értett abból, amit az Ur mondott, de mindig követte - attól a percztől fogva, hogy elszólitotta a hálójától, halászsajkájától, hűséges eb módjára járt a nyomában és szent áhitattal nézte ezt a szépséges szomorú fiatal férfit, akinek országa nem e világból való... Az Ur egyszer azt mondta néki: «lészen a te neved Petrus, kőszikla, s erre a sziklára épitem én az én hitem házát». Íme, az Ur tudta, milyen hivséges tanitványa neki Simon Péter, ma este mért mondta mégis, hogy «mire a kakas szólana, háromszor is megtagadsz te engemet?» Ó, ha mindnyájan megbotránkoznának is az Urban, Péter nem botránkoznék meg benne soha. És ha betelék is, amit ma este mondott, hogy egyikőjök elárulja, ha az a képmutató szelid Judás el is árulta az Urat, Péter soha sem fogja megtagadni!

Hol is hagyta csak el?... igen, ott vártak az Urra az olajfák között. Sötét is volt már, csak a csillagok pislogtak az ágak között. Betlehem felől az egyik olyan szépen ragyogott! Forró nappal után egyszerre rajtuk ütött a dermesztő hideg s a mámoros álmosság háromszor is lebirta őket. Kétszer is fölkeltette őket az Ur, harmadszor hítta, mennének vele. Tizenegyen voltak, a tizenkettedik, a szelid szemü, fehér kezü Judás nem volt közöttük. Egyszerre csak fáklyafény közeledett, fegyvercsörgés kisérte. Nagy csapat ember jött, fustélyos, fegyveres poroszlók. Aztán csak kivált közűlök egy és futvást rohant az Ur felé. Judás volt, a tizenkettedik. Péter még most is hallja a lihegését s látja, mint csókolja lehunyt szemmel kétszer is az Urat: «Mester, Mester!» A fustélyos emberek erre mind nekiesnek a védtelen emberfiának s a tanitványait ellökdösik mellőle. Egyikőjük sem mozdult, csak ő, Péter, ugrott elé, elkapta az egyik ember szablyáját s mámoros hadonázásban lemetszé vele a szeplős Málkus fülét. De szomoru mosolylyal maga az Ur mondta, ne ontson vért. Hát arra se tartja jónak, hogy megvédje?... Elejtette a szablyát, az emberek meg nekiestek... ő pedig futvást menekült a többiekkel s elszéledének a világ tizenegy tájéka felé... Az éjjeli szellő feléje sodorta az Ur néhány szavát: «Mint egy latorra, ugy jöttök ellenem fustélylyal és fegyverekkel...»

II

Hová vihették, mit akarhattak véle? A helytartó fogatta volna el? Az nem lehet, hiszen a császár ellen soha egy szót nem szólt. Vagy a farizeusok váltották volna be, amivel fenyegetőztek? Szék elé hurczolták volna most, páskák ünnepén, amikor inkább a rabokat is szabadon szokták bocsátani?

Holnapra virradóra majd kitudódik. Baja ugy sem eshet; aki holtakat éleszt, sebeket gyógyit - isten fiának baja hogy eshetne? Péter is nyugton volna, csak a feje ne volna olyan nehéz. Ebben a sötét éjszakában hová menjen, mitévő legyen? Amire évek óta nem gondolt, most eszébe jutott, hogy neki se hazája, se hajléka. Hosszu évek óta ma van először egymagában s az első éjszakát tölti ugy, hogy nem hallja a társai lélekzetét s álmatag szemmel nem virraszt felettük az Ur. Álmatag szemével - avval a csudálatos, ragyogóbarna szemével, amivel megigézte a szegény, együgyü szívü Simont, aki azóta hivséges lábbal követi az Urat, ki tudja mért, ki tudja hová.

Tizenketted magával járja már igy évek óta ezt a titokzatos, kalandos utat. Csuda csudára pereg le értetlen szeme előtt és csak titokban meri furcsálni, mi jogon lett ő külömb a többi embernél, mi okon szakadt el régi társaitól. Mért kell vándorolnia, éheznie, fáznia, holott ő eladdig olyan boldog, nyugodt és csöndes halászéletet élt. Szóval nem merte ezt uj társaitól kérdeni, röstellette az ő nagy együgyüségét. Érezte hogy a többiek sem a maguk eszétől követik az Urat, - azokat is, mint őt, a Mester ragyogó homloka, szelid szeme sugara viszi ellenállhatatlanul magával. Néha viharos éjszakákon, ha néhányan volt halászok összebujtak, mindnyájok ajkán ott kisértett a hebegő kérdés: mire való mindez, ez a bolyongás, ez a törődés? De egyikök sem mert szólani - nem különösen két társuk miatt, akik az ő tudásuk s tapasztalásuk hegyéről olyan kicsinylő szemmel tudtak rájok lenézni. Az egyik a fehérkezü Judás volt, aki valami nagy nemzetségből való lehetett; olyan fehér volt a bőre, olyan ápolt a vöröses szőke hullámos haja s olyan válogatott a szava járása. Tudott irni, nagy kerek görög betüket vetni, aminthogy a görög szó sem volt tőle idegen. A másik János volt, a Zebedeus fia, lángoló lelkü ifju ember, akit az Ur a mennydörgés fiának nevezett, mindig megkülömböztetett s aki tudott az idegen hóditó méltóságos nyelvén is. Az egyik görögül szólott, a másik latinul, mig a szegény Péter nem tudott, csak héberül, azt is parasztosan ejtette, foghegyről, mint a galiléusok. Az ő szava csak arra való volt, hogy ne vegyék semmibe, az érzése csak arra, hogy elfojtsa és megtagadja. Az ő fiatal, vértől duzzadó szive akárhányszor megszólalt, ezek ketten csak letorkolták. Ezek ketten, akik közül az egyik elárulta az Urat, mint valami latrot, a másik pedig a kis ujját sem mozditotta meg, mikor a poroszlók nekiestek a Mesternek... Ő, Péter volt az egyetlen, aki szablyát rántott az Ur védelmére, holott az Ur soha semmi dolgáról vele nem szólott, mindig csak Judással, mindig csak Jánossal... Ezek, akik egy kiélt élet keserü seprüjével, kiégett szivvel s lemondó lelkiismerettel menekültek az Urhoz, kinevették és kigunyolták a szegény Pétert, ha mélázva, egymagában vissza-visszasírta boldog halászéletét, amikor még nem kereste a mennyek országát s nem kerülte az asszonyt...

Ezeknek nem kellett asszony. Maga az Ur nem volt e világból való s ha meg is bocsátott a parázna asszonynak, a bünbánó Magdolnának, ölelésre a karja sohse tárult, csókra az ajka sohse vágyott, ha száz asszony törülgette is selyemhajával fáradt lábait. A többi mindcsak azt hirdette, hogy jó a férfiunak asszonyt nem illetni s lekorholta Pétert, mikor ez azt mondta, éljen a férfi az ő asszonyával, mint illik értelmes emberhez, az asszonyi edénynek, mint erőtlenebbnek tisztességet tévén... És Péter nem mert többet mondani, csak titkon, loppal gondolt Leára, az ő szépséges kedvesére, akitől elszakadt, hogy vakon kövesse a Mestert.

III

S a hideg éjszakában Péternek szivébe szállt a mámor s eltöltötte a keserüség az Ur ellen, aki még azt sem engedi meg, hogy hivséges tanitványa szablyával oltalmazza a poroszlók ellen. Annyit se adnak rá, mint egy kuncsorgó ebre - ezért hagyta ő oda kenyerét, hazáját, szépséges mátkáját? Szétzüllöttek, szertefutottak, egyikök elhagyta a másikat, az Ur elhagyta valamennyiöket. Pétert nem köti többé hozzájok semmi. Ma még itt jár a hideg éjszakában, holnap túl lesz a határon, holnapután otthon lesz a hálójánál, halászsajkájánál.

A hajnal is közel lehetett, mikor nagy zsivajra riadt föl. A főpap háza elé ért, ahol füstös fáklyák fényinél sürgött-forgott a sokaság. Valami nagy bűnösről beszéltek, istentagadóról, pártütőről, aki most áll a főpap Kajafás előtt. Péter bekerült a kapun s keresztül törte magát az udvaron nyüzsgő népségen, fel a főpap háza tornáczába. Megállt, hogy körülnézzen. Végig a tornáczon hosszu asztal állott, fehér abrosszal beteritve, tele üres kancsókkal, félig telt kupákkal, otthagyott eledelekkel. A pogácsás vecsernyét ünnepelték itt is, annak a maradékai állnak az asztalon. Péter dermedt ujjal kapta föl az egyik kupát s egy hajtásra kiüritette. Minden vére a fejébe tódult az erős bortól s egy oszlophoz támaszkodott, hogy el ne dőljön. Lehunyt szeme előtt vérvörös szinben forgott valami idegen világ, aztán kék hegyeket látott és kék tengert s látta Leát, a kis halászlyányt, amint gügyögve hivogatja: Gyere vissza Simon, hadd el a földönfutó kóborokat, légy az én jó uram!

Nehéz léptekkel botorkált tovább. A tornáczon szenes serpenyők előtt melegedtek az emberek, kufárok, nagyszakállu zsidók, bozontos római poroszlók vegyest. Az izzó szén néha, egy-egy perczre, homályos pirral öntötte el az arczukat. Át az ablakon s a nyitott ajtón, a nyüzsgő farizeusok csürhéjén keresztül fegyverzörej, káromlás és vesszősuhogás hallatszott. A tornácz egyik sarkából föl-fölrikitó vihogás vegyült bele. Az egyik lyány nagyot sikítva ugrott el egy részeg katona csókja elől. A föllobbanó fény egy pillanatra arczára esett és Péter földobbanó szivvel ismert rá: Lea volt, az ő mátkája. Odaugrott hozzá, megfogta a karját:

- Lea te vagy itt? kinél vagy itt, ki vagy itt, mi vagy itt? Rossz személy lettél, részeg katonák szeretője lettél?

A lyány ijedten nézett rá. Megismerte és kitépte magát a kezéből.

- Ha az lennék is, mi közöd hozzá. Mátkád voltam, elhagytál. Bucsút se mondtál, csak világnak mentél, kóborló istentagadóknak lettél a czimborája. Annak a galiléusnak lettél az embere!

- Nem igaz asszony, nem igaz, nem is ismerem...

- Nem ismered? Nem te mentél vele? Levelet sem irtál, izenetet se küldtél. Hagytál volna éhen veszni. Ha szolgálatba nem állok, el is veszhettem volna a te názáretbeli Jézusod miatt.

A népség köréjük gyült. Rongyos gyerkőczök rángatni kezdték a Péter kopott köntösét. Cselédlányok a kovásztalan kenyérből galacsinokat gyúrtak s a sötétben találomra dobták a Péter fejéhez. Egy katona rekedten rikkantott:

- Üssük agyon, ez is a Jézus emberei közzül való!

- Nem igaz ember, nem is ismerem! kiáltott Péter mámoros rémülettel.

- Az ő embere vagy, a szavad járása is elárul, a galiléus beszéded!

A sarokban álló katonák is figyelni kezdtek. Egyre fenyegetőbben tódultak a sötétben Péter köré. Lea is megijedt, féltette a kedvesét s a köntösénél fogva bevonta magával az első szobába. A másik szobából nagy világosság látszott, de Péter a sok embertől nem láthatott be oda. Az emberek olykor be-bekiabáltak: «Üssétek agyon az istentagadót, a hamis királyt!» De Péter se látott, se hallott. Csak Leát érezte, amint odaszorul hozzá és szorongatja a karját. Odahajolt a lyány füléhez:

- Lea, suttogta, Lea, nem vagyok az ő embere, nem leszek az ő embere. A tied akarok lenni, a te hüséges urad. Gyere velem, hazaviszlek, visszamegyünk a falunkba, a tenger partjára. Szeretjük egymást, mintha sohse váltunk volna el. Gyerünk, gyerünk, viszlek is már...

A zsivajt egyszerre éles kakasszó szakitotta meg. A hajnalt jelentette a kakas. Az emberek szétváltak az ajtó elől s Péter ijedten kapta föl a fejét. Belátott a fáklyafényes szobába. Látta a főpapot, amint toporzékolva tépi a szakállát. Valami pirosság felé hadonáz. Részeg katonák üvöltözve suhogtatják vesszejüket valaki fölött, aki piros palástban ül a szoba közepén, egy székre kötözve. A kakasszóra az ajtó felé forditja a fejét. Töviskoszoru van a homlokán s a vér nehéz csöppekben pereg végig az arczán. Világos homloka alól szelid fénynyel, mosolygó szemrehányással küldi a szeme sugarát egyenesen a Péter szemébe, aki ijedt hörgéssel ismeri meg benne a Mestert.

*

És kifordula Péter a tornáczra és keservesen zokogott. Azon sirt, hogy milyen gyarlandó a férfiember s milyen hatalmas az asszonyi állat, amikor egy cselédlyányért a leghivebb tanitvány is háromszor megtagadja az ő Mesterét, mire a kakas egyet szólana.

TABY-VÉR

Mikor az ajtaján beléptem, idősebb Taby Pál fölállott az iróasztala elől és hátravetett felsőtesttel, két kezét szoritásra emelve jött elém. Nyugodt volt az arcza és komoly, de valamivel halványabb a szokottnál. A javakorában lévő szép nemes-ember délczeg termetén a fénytelen szövetü gyászruha egy-két szétfeszülő ránczot vetett; őszbecsavarodó sürű haja, fölsütött bajusza, borotvált álla mintha most került volna ki a borbély keze alól.

- Hivatott urambátyám...

- Hivattam öcsém, bocsásson meg, ha zavarom.

Megszoritotta a kezemet, leültetett, leült, szivarral kinált meg, aztán igy folytatta:

- A szegény Pali fiam zsebében találták ezt a levelet; most látom csak, hogy önnek szól. Tévedésből felbontottam, de nem olvastam el. Olvassa.

A levél csakugyan nekem szólt; a szegény Pali apró betüi ugráltak a papirján káprázó szemem előtt:

«Kedves öregem, ne lepjen meg, hogy elemésztem magam s ne vedd zokon, hogy utoljára is nem bucsúzom, hanem szivességre kérlek. Egy csomagom van nálad; amint halálom hirét veszed, égessed el fölbontatlan, hogy hamva se maradjon. Aztán iktasd a Hirlap apró hirdetései közé cursivból: «