Text copyright © 2022 by Elizabeth Lim

Cover Illustration © Kelly Chong

Cover Design by Lydia Blagden © Hodder & Stoughton

Map art copyright © 2021 by Virginia Allyn

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © 2024 by Herman Alexandra

Dianának, az én szintén fantasyőrült barátnőmnek,

aki az a nővér számomra, akire mindig is vágytam.

Amarisnak, az egyik legrégibb és legjobb barátomnak,
aki különleges tehetséggel rendelkezik a cselekmény ellentmondásainak kiszűréséhez.

Evának, kincsként becsült barátnőmnek,

aki a legelső könyvtől fogva hitt bennem.

Nem szörnynek születtem.

Ezt gyakran elfelejtik az emberek. A kegyetlenek gonosz vigyorral az arcukon démonivadéknak neveznek. Fájdalmat akarnak okozni, de közelebb állnak az igazsághoz, mint gondolnák.

Igazából a kedvesek hazudnak. „Jó szíved van, mint a húgodnak – mondják sajnálkozva. – Legbelül ugyanolyan gyönyörű vagy, mint a kishúgod.”

De egyáltalán nem vagyok olyan, mint ő.

A szigeteken legenda övezi a születését. Sokan érkeznek közeli és távoli helyekről, hogy megcsodálhassák a szépségét, és a szomszédaink sok pénzt kerestek azzal, hogy elterjesztették a történetet arról, apánknak milyen borzalmas döntést kellett meghoznia tizenhét évvel ezelőtt, egy holdsarlós éjszakán. Választania kellett, hogy a molyrágta kunyhóban haldokló anyánkat vagy az újszülött lányát menti meg, akinek rózsaszín arcocskája, selyemfürtjei és mennyei ragyogása már akkor mindenkit elbűvölt, aki csak megpillantotta.

Adah a feleségét választotta. Kikapta a húgomat a bába kezéből, és a dzsungelbe rohant, hogy feláldozza őt Angmának, a démonkirálynőnek. Egy girbegurba fa melletti lapos sziklán hagyta meghalni a testvéremet.

A húgom azonban már kisbaba korában olyan aranyló fényt bocsájtott ki magából, ami megbabonázta a démonkirálynőt, aki így képtelen volt bekebelezni őt. Másnap adah ugyanott találta a húgomat, ahol hagyta. Nevetgélt és dalolászott a madarak és békák között. Így hát hazahozta.

A történetben van valami mesebeli, ezért is szeretik annyira a falubeliek. De a legenda nem magyarázza meg, mi történt az arcommal… mert valójában nem így történtek a dolgok.

Igaz, hogy a húgom a születése pillanatától kezdve a csillagoknál is fényesebben ragyogott, és hogy a mosolya még a legkeményebb szívet is képes volt ellágyítani. Ahogy az is, hogy adah-nak borzalmas, végzetes döntést kellett hoznia. És valóban feláldozta az egyik gyermekét, hogy megmentse az anyánkat. Csakhogy nem a kishúgomat vitte magával a dzsungelbe.

Hanem engem.

1. FEJEZET

A húgom nem egy holdfényes éjszakán született. A legendával ellentétben késő délelőtt, nem sokkal tizenkettő előtt érkezett meg. Emlékszem, mert a szemembe sütött a nap, és vakító fénye úgy égette a bőrömet, hogy gyöngyözni kezdett rajta az izzadság.

Nagyon fiatal voltam, és a kertben játszottam: épp a hangyákat lökdöstem le a bokámról egy bottal, amikor a nap hirtelen elsötétült, és meghallottam a sikolyokat… anyám sikolyait.

Először csak halkan; a mennydörgés elvette a kiáltásai élét. Az ég hangos dördülései azonban nem rémítettek meg: már hozzászoktam a sziget szeszélyes szeleihez és a dzsungel mélyéről éjszakánként előtörő üvöltéshez. Így hát kint maradtam, még akkor is, amikor az eső lezúdult a felhőkből, és a csirkék fedezékbe rohantak. A lábujjaim alatti por sárrá változott, és lehűlt a párás levegő. Ahogy a víz elöntötte a bokámat, a hangyák megfulladtak.

Adah azt mondta, ne menjek be, amíg nem hívnak, de egyre jobban esett. Már zuhogott, teljesen átázott a ruhám és a szandálom, és a víz erősen verte a koponyámat. Fájt.

Lerúgtam a szandálomat, majd felkapaszkodtam a házunkhoz vezető falépcsőn, és a konyhába futottam. Kiráztam a vizet a hajamból, és megpróbáltam felmelegedni a tűzhelynél, de már csak néhány parázs izzott benne.

– Adah! – kiáltottam reszketve. – Anya!

Senki sem válaszolt.

Megkordult a gyomrom. A fazék mellett egy tál sütemény állt, amit az anyukám előző nap gőzölt nekem. Kókuszillatú lett tőle a keze, és a körmei ragacsosan csillogtak a sziruptól.

„Elkészült Channi süteménye! – kiáltotta mindig, amikor befejezte a sütést. – Ha túl sokat eszel egyszerre, vacsorára zümmögni fognak a pocakodban a legyek!”

Aznap viszont nem hívott.

Lábujjhegyre álltam, és magasra nyújtottam a karomat, de így sem értem el a tányért.

– Anya! – kiáltottam. – Kaphatok sütit?

Anyukám már nem sikoltozott, de hallottam, ahogy zihál a másik szobában. A házunk nagyon kicsi volt akkoriban, és csak egy függöny választotta el a konyhát anya és adah hálószobájától.

A függöny konyha felőli oldalánál álltam. A durva muszlin kidörzsölte az orromat, ahogy vettem a levegőt, belefúrva az arcomat, hogy lássam, mi történik odabent.

Három árnyékot láttam: anyáét, adah-ét és egy öregasszonyét… ő volt a bába.

– Ismét lányuk született – mondta a szüleimnek. – Channinak van egy kishúga.

Egy húg?

Azonnal megfeledkeztem az éhségemről és adah figyelmeztetéséről: átbújtam a függöny alatt, és odamásztam a szüleim ágyához.

Anya ott feküdt, egy párnával felpolcolva. Olyan volt, mint egy hal, sápadt és áttetsző, a szája elnyílt, de nem mozdult. Alig ismertem rá.

Adah csak lézengett körülötte, és nyugtalan arckifejezése elkeseredetté vált, ahogy anya belemarkolt az ágykeretbe… úgy tűnt, mindjárt újra sikoltani fog.

De csak zihálni kezdett, és vörös folt áradt szét a takarón.

– Vérzik! – kiáltotta adah a bábának. – Csináljon valamit!

A bába felemelte a plédet, és munkához látott. Sosem láttam még annyi vért azelőtt, főképp nem egyik pillanatról a másikra. Mivel nem tudtam, hogy az anyám élete folyik el vele, szinte gyönyörűnek tűnt. Vibráló volt, és vörös, mint egy rubin hibiszkuszmező.

Anyám fájdalomtól eltorzult arcát látva azonban képtelen voltam megszólalni.

Tudtam, hogy valami nincs rendben.

A sarokban álltam, földbe gyökerezett lábbal, észrevétlenül. Meg akartam fogni a kezét, hogy megtudjam, vajon még mindig kókuszillatú-e, és hogy a cukorszirup beszivárgott-e a tenyere vonalai közé, édessé változtatva a bőrét, amikor megpuszilom, ahogy mindig. De csak sót és vasat éreztem: a vér szagát.

– Anya – suttogtam előrelépve.

Adah megragadta a karomat, és elhúzott az ágytól.

– Ki engedett be? Menj ki!

– Semmi baj – szólalt meg gyenge hangon anya, majd felém fordulva azt mondta: – Gyere, Channi! Ismerd meg a kishúgodat!

Nem akartam megismerni a kishúgomat. Anyával akartam beszélni. Kinyújtottam a kezemet, hogy megszorítsam erőtlen, elkékült ujjait, a bába azonban közbelépett, és az arcomba tolta a húgomat.

A legtöbb újszülött csúnya, de a kistestvérem nem volt az. Fekete haja hosszú volt, egészen a válláig ért. Simább volt, mint az üveg, és puhább, mint egy kismadár tollai. Az arcbőre egyszerre volt arany- és bronzszínű, némi rózsaszín árnyalattal pufi, fénylő arcocskáján és mosolygó ajkain.

A legvarázslatosabb azonban a belőle áradó fény volt, amely a mellkasánál volt a legerősebb, mintha a nap egy darabja beköltözött volna apró kis szívébe.

– Hát nem gyönyörű? – suttogta a bába. – Több száz csecsemőt világra segítettem már, köztük téged is, Channari.* De csak a kishúgod nevetett, amikor megszületett. Nézd a mosolyát! Biztos vagyok benne, hogy egy napon királyok és királynők hajolnak majd meg ez előtt a mosoly előtt – mondta, majd megérintette a húgom mellkasát, a tenyerével eltakarva a belőle áradó ragyogást. – És ez a szív! Sosem láttam még hozzá foghatót! Az istenek áldása kíséri.

– Vanna – suttogta anya. A hangja megremegett a büszkeségtől. – Vanna lesz a neve.

Aranylány.

Kinyúltam, hogy megfogjam a húgom apró kezecskéjét. Meleg volt a teste, és éreztem a bőrömön a szíve apró dobbanásait. Annak ellenére, hogy csak néhány perce született, édes illata volt, mint az azukibabnak és a méznek. Semmire sem vágytam jobban, mint hogy magamhoz szoríthassam, és a puha arcához nyomhassam az orromat.

– Elég! – mondta élesen adah. – Channi, menj ki a kertbe! Most!

– De, adah – válaszoltam bátortalanul –, az eső…

– Kifelé!

– Hadd maradjon itt! – kérte anya, egy újabb sikolyt visszafojtva. Láttam rajta, hogy ismét fájdalmai vannak. – Engedd meg! Érzem, hogy már nincs sok hátra.

Akkor nem tudtam, mit ért ez alatt, vagy hogy adah miért törölgeti a szemét. Térdre omlott az ágy mellett, és imákat mormolt az istenekhez, ígéretet téve, hogy jobb férjjé válik, ha anya életben marad. A bába próbálta vigasztalni, de apám elhúzódott.

Árnyékok ereszkedtek az arcára.

– Add ide a kisbabát!

A tekintete jobban megrémített, mint anya sikolyai. Nem voltak mély érzéseim apám iránt; folyton a rizsföldeken dolgozott, mialatt anya vigyázott rám. De sosem volt kegyetlen. Szerette anyámat, és úgy hittem, engem is. Akkor hallottam először ilyen metsző éllel beszélni.

A bába is észrevette.

– Khuan, ne döntsünk elhamarkodottan! Majd én gondoskodom a feleségedről. Te menj a templomba, és imádkozz!

Adah azonban nem hallgatott rá. Megragadta a húgomat, mire anya fáradt szeme riadtan villant fel.

– Khuan! – mondta rekedt hangon. – Állj!

Apám széles, nagy alakja mellett Vanna nem tűnt nagyobbnak egy egérnél. A húgom azonban ugyanazt a bűbájt bocsájtotta rá, mint rám. Amint adah a karjába vette, a kis test ragyogni kezdett, még fényesebben, mint korábban.

Varázslatos volt nézni, ahogy apám ellágyult. Simogatta a baba haját, amely fekete volt, mint az obszidián. Puszilgatta az arcocskáját, amely olyan rózsaszín volt, akárcsak liliomrügy ajka. Megbabonázva nézte a bőrét, amely aranyfényben ragyogott, akár a nap.

Azután előregörnyedt a válla, és odaadta a kisbabát a bábának.

– Etesd meg!

Anya megkönnyebbülten zihálni kezdett.

– Gyere, Channi! Bújj ide hozzám!

De mielőtt odaérhettem volna, adah felkapott, és erősen a derekam köré kulcsolta a karját. Azután átvetett a vállán, olyan erővel, hogy bennem rekedt a sikoltás.

Három nagy lépéssel el is hagytuk a házat. A bába kiáltozása gyorsan elhalkult mögöttünk, majd teljesen bekebelezte a mennydörgés és az eső. Apám egyenesen a dzsungel mélyébe rohant.

Rugdostam és kiáltoztam:

– Adah! Állj meg!

Félelem kúszott a szívembe. Nem tudtam, hová akar vinni, és anya nem jött utánunk. Az eső felerősödött, és olyan erővel csapódott az arcomba, hogy azt hittem, megfulladok. Kis ökleimmel ütögettem apám hátát, de csak felidegesítettem. Miközben tovább rohant, egyre erősebben szorított.

A dzsungelben már nem esett annyira. Csak zöld és barna villanásokat láttam. Sosem jártam még az erdőben, és egy pillanatra megfeledkeztem róla, hogy félek. Lenyűgözve bámultam a fákat, fogakra emlékeztető leveleikkel, a virágokat, amelyek olyan hatalmasak voltak, hogy egyben le tudtak volna nyelni, és az indákat, amelyek úgy néztek ki, mint az égen lengedező kígyók. Zümmögtek a szúnyogok, a moszkitók adah nyakát harapdálták, a szandálja tocsogott a sárban.

Egyszer csak hátraesett, és majdnem összelapított. Egy fenséges, vörös kígyó ereszkedett le az egyik fáról, és villás nyelvét kiöltve sziszegett ránk.

Apám a könyökére támaszkodott, én pedig a nyakába kapaszkodtam, miközben a kígyó kivillantotta méregfogait.

– Engedd el! – mondta az állat.

Úgy tűnt, adah nem érti. Felállt, és olyan erősen szorította a derekamat, hogy kipréselte belőlem a levegőt, majd oldalazva megkerülte az állatot.

A kígyó azonban követett minket. Többet nem beszélt, viszont rácsavarodott apám bokájára.

Adah sikoltozott, és eszeveszetten rugdosódott, annyira, hogy majdnem leejtett. Azután megragadott egy lehullott ágat, és ütni kezdte a kígyót.

– Ne bántsd! – visítottam. – Adah!

Miután megszabadult a kígyótól, apám gyorsabban futott, mint valaha. Súlyos léptekkel hatolt át a dzsungelen.

Elállt az eső. Köd telepedett a fákra, és halvány, aranyló napfény csíkozta a szürkülő eget. Csak azért vettem észre, mert adah gyorsan futott, és gyakran meg kellett állnia, hogy remegő mellkassal vegyen néhány mély levegőt. A háta sikamlóssá vált, a hajamat átitatta az izzadsága és a szaga. A nyakamat nyújtogatva próbáltam friss levegőhöz jutni.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

– Csend legyen!

Adah fagyos hangja megrémített, és nem szólaltam meg többet.

Végül egy völgybe értünk, amelynek közepén egy lapos, fehér sziklákkal körülvett nagy szegfűszegfa állt. A dzsungel többi részében a fák birkóztak a helyért, és ágaikat egymásba akasztva próbáltak hozzáférni a nap tápláló fényéhez. Ez a görbe növény azonban egymagában állt. Még a szúnyogok, moszkitók vagy szitakötők sem merészkedtek a közelébe. Amint a mezőre értünk, azonnal elrepültek apám bőréről.

Adah letett a legnagyobb sziklára. A szakállában esővíz és izzadság csillogott.

– Maradj itt! – mondta.

– Visszajössz?

– Reggel visszajövök érted.

Nem nézett rám, miközben ezt mondta.

– Adah – kérleltem sírva –, ne menj el!

– Maradj itt, Channari!

Ahogy kimondta a teljes nevemet, nyöszörögve összekuporodtam, engedelmeskedve a parancsának. A szikla felszíne hűvös volt, és száraz, árnyékot vetett rá a fa lombkoronája. Amikor adah elindult arra, ahonnan jöttünk, a mellkasomhoz húztam a térdemet. Láttam, ahogy a közelben egy majomcsalád felmászik egy fára. Az egyikük a csípőjén vitte a kicsinyét, és én anyára gondoltam, ahogy az ágyon fekve sikoltozik. Ő sosem engedte meg, hogy a dzsungelbe merészkedjek. Nem értettem, miért kell most itt lennem.

– Adah!

Elment. Még mindig zörögtek a bokrok, így tudtam, hogy a közelben van, de akármilyen hangosan üvöltöztem utána, nem jött vissza értem. Egyedül maradtam.

Azaz nem teljesen egyedül.

A madarak láthatatlanul csiripeltek a fákon. A tisztás körüli porban százlábúak és pókok szaladgáltak. Azután megjelent a kígyó… ugyanaz, amelyik korábban megtámadta adah-t.

Ijedten hátrálni kezdtem, ahogy felkúszott a sziklára. A szeme smaragdként csillogott, és fényes, vörös pikkelyei élesen kirajzolódtak a halovány napfényben.

– Gyere velem! – mondta a kígyó.

Összerezzentem, de nem azért, mert meglepett, hogy tud beszélni. Eleget hallottam már ahhoz a varázslatról és a démonokról, hogy egy efféle lény ne rémítsen meg. Amiatt tétováztam, mert korábban megpróbálta megharapni adah-t. Nem bíztam benne.

– Menj innen!

– Gyere utánam! – mondta újra. – Angma már közeledik.

Bár még nagyon kicsi voltam, a név hallatán végigfutott a hátamon a hideg. Anya mesélt nekem Angmáról, mindig azon a figyelmeztető hangon, amit akkor is használt, amikor adah veszélyes kedvében volt.

„Réges régen – mondta – Angma emberi boszorkány volt, akinek elrabolták a lányát. Dühében félelmetes démonná változott, és az egész földet átkutatta a gyermek után. Csecsemőket eszik, hogy fenntartsa a halhatatlanságát és az erejét, és néha, amikor önként gyermeket áldoznak neki, cserébe teljesít egy-egy kérést.”

Például azt, hogy megmenti az anyámat. Vagy legalábbis adah azt remélte.

Túl fiatal voltam még ahhoz, hogy megértsem, mit jelent az „áldozat”. Nem tudtam, miért kellene félnem Angmától. Így hát nem hallgattam a kígyó figyelmeztetésére.

– Adah azt mondta, maradjak itt – mondtam konokul.

– Ahogy gondolod – sziszegte a kígyó, majd egy kicsit később hozzátette: – Csak ne nézz a szemébe!

Azután lecsúszott a szikláról, és eltűnt.

A szegfűszegfa nem sokkal később árnyékba borult, és elhalkult a dzsungel zenéje: sem a madárcsicsergés, sem a rovarok ciripelése vagy a majmok zörgése nem hallatszott többé.

Körülnéztem. Az egyik bokor mögül egy árnyék közeledett felém sebesen.

– Adah! – kiáltottam újra.

Lemásztam a szikláról. A lábujjaim belemélyedtek a nedves földbe. Az apró kavicsok csiklandozták a talpamat. Arra gondoltam, bár ne rúgtam volna le otthon a szandálomat.

– Adah?

Hirtelen egy vadállat mordult fel mögöttem. Gyorsan megfordultam. Egy tigris!

Lomhán mozgott: tisztában volt vele, hogy csapdába estem. Ha megpróbáltam volna elfutni, kevesebb mint öt lépés alatt utolért volna. Erős lábai hosszabbak voltak, mint az egész testem, a bundája pedig rézszínű volt, mint a szobrok a Hajnal templománál, fekete csíkokkal tarkítva.

Volt valami furcsa abban a tigrisben. Azelőtt sosem találkoztam még igazival, de láttam a szobrokat a faluban, meg a templom falán függő festményeket és tekercseket. Láttam az irhákat, amiket a vadászok árultak a faluban, és egyáltalán nem hasonlítottak ennek a lénynek a bundájára.

Nemcsak arról volt szó, hogy a tigris orrlyukaiból füst gomolygott, hogy éles, hófehér agyarai voltak, vagy hogy egy ősi, fehér szőrtakaró vízesésként futott végig csíkozott hátán. A bundája ragyogása volt a legszokatlanabb: egyszerre volt sötét és fényes, mint a holdfényben égő árnyékok. Fázni kezdtem, ahogy néztem.

– Nos – szólalt meg a tigris mély torokhangon. A hangja visszaverődött a talpam alatti porrétegről, így majdnem felugrottam ijedtemben. – Az apád nekem adott.

Amerre ment, árnyékok hullámoztak a nyomában, és beterítettek, ahogy közelebb ért. Erős szaga volt, de nem tudtam volna megmondani, hogy emlékeztet-e valamire. Nem hasonlított a fák vagy a virágok illatára, vagy bármi másra, amivel azelőtt találkoztam. Arra gondoltam, talán valamilyen fűszer lehet.

Elnehezült a szemhéjam.

– Kissé öreg vagy – folytatta a tigris, miközben megszaglászott. – Az apádnak a húgodat kellett volna elhoznia nekem. A kisbabát. – Az árnyéka teljesen bekebelezett. – A szépet.

Megdörzsöltem a szemem, küzdve az álmossággal. Már nem féltem a tigristől, csak az előttem elterülő követ bámultam. Lapos volt, és sima: pont megfelelő egy kis alváshoz.

A tigris felmordult.

– Nézz rám, gyermek! Hol van a húgod?

Makacsul bámultam a földet. Ugyan nem követtem a kígyó tanácsát a szökéssel kapcsolatban, de arra jutottam, hogy tényleg nem kellene a tigris szemébe néznem. Nem tetszett, ahogy üvöltözött. Amikor adah kiabált így, rögtön megütött, ha felnéztem.

A tigris már olyan közel volt hozzám, hogy láttam, ahogy a lehelete megremegteti a levegőt. Fekete, gomolygó füstfelhőt eresztett rám.

– Nézz rám! – parancsolta újra, miközben köhögtem. – Nézz rám, vagy esküszöm, eltöröm a nyakadat!

Lassan felemeltem a fejem, hogy szembenézzek vele. A bajusza feszes volt, és sima, és csontfehéren világított fekete csíkos pofáján. A szeme a legélénkebb sárga volt, amit valaha láttam. A kurkumaporra emlékeztetett, amit anyám etetett velem, amikor fájt a hasam, de mindig csak még jobban megfájdult tőle.

Az orrlyukamból vér szivárgott, és képtelen voltam megmozdulni. A tigris tekintetének tükrében láttam, ahogy az egyik hajtincsem megőszül a homlokomnál. Az orrom vére feketévé vált.

A térdem összecsuklott félelmemben, és láttam, ahogy mögöttem a kígyó hirtelen előtör a rejtekhelyéről. Csupán vörös villanásnak látszott, és olyan gyorsan mozgott, alig tudtam kivenni, ahogy közeledik felém. Kivillantotta a méregfogait, és egy pillanatig azt hittem, meg fogja támadni a tigrist.

De az én bokámba harapott.

A méregfogai a húsomba, az izmomba és a csontomba vájtak. Hátborzongató üvöltés tört fel belőlem… alig hittem el, hogy a tüdőmből jött elő. Mindenem remegett, perzselő fájdalom tépte a húsomat, mintha elevenen elégetnének.

A kígyó visszahúzta a méregfogait, mire a fájdalom enyhült valamicskét. Hirtelen az egész testem kihűlt. Még mindig gyöngyözött az izzadság a halántékomon, de most már reszkettem.

Megfeledkeztem a tigrisről. Az előrehajolt, és az egyik éles karmát a sziklára fektetve rámordult a kígyóra:

– Hát te meg mit keresel itt?

A kígyó előrecsúszott, akadályt képezve a tigris és köztem. Szétterpesztette a nyaki lebenyét.

– Hagyd békén! Ő nem az a gyermek, akire vártál.

– Miért érdekel, hogy megeszem-e, vagy sem? Állj félre!

– Angma úrnő! – mondta tiszteletteljesen a kígyó. – Azt tanácsolom, engedd el ezt a gyermeket. A vére nem értékes a számodra.

A kígyó a bokám felé nyújtotta a nyelvét. Máris fájdalmas púp jelezte a harapása helyét, és furcsa, zöld csíkok futottak felfelé az ereimen. A nagy Gaddára mondom, iszonyúan fájt!

A tigris szörnyű morgást hallatott. A kígyó felé lendítette a farkát, majd felnyalábolta, és a bokrok közé hajította. Azután hirtelen felém fordult, készen arra, hogy kitöltse rajtam a haragját. De miközben nézte, ahogy sántikálva próbálok menekülni a mezőről, a dühe szertefoszlott.

Elállta az utamat.

– Szegény, szegény kislány! Azt hiszed, megmentett, nem igaz?

Nem. Nem hittem én semmit. Csak arra gondoltam, mennyire fáj a lábam. Hogy forog körülöttem a világ, és haza akarok menni. Hogy mennyire hiányzik az anyukám.

Megpróbáltam elfutni a tigris mellett. Rossz ötlet volt.

A mellkasomhoz nyomta a mancsát, sárga szemében szörnyű varázslat örvénylett.

– A kígyókirály megmérgezte a véredet – mondta kárörvendőn –, én pedig megátkozom az arcodat. Sosem fogsz tudni fájdalom nélkül ránézni.

Furcsa, hogy egy ilyen meghatározó pillanatban szinte semmit nem éreztem. Csak egy kis bizsergést az arcomnál, majd a nyakamon felfelé kúszó erős, fullasztó nyomást, mintha egy láthatatlan zsinór elszorítaná a torkomat. Azután semmi.

Semmi, csupán egy figyelmeztető borzongás, amely lefelé kúszott a gerincem mentén, miközben árnyékok kavarogtak a tigris bundája körül, és a szeme… megváltozott. Még mindig sárga volt, és igéző. A pupillája azonban feketéről élénk, vad vörösre változott. Mint a vér.

– Hozd el nekem a húgodat a tizenhetedik születésnapja előtt – mondta halk, halálosan nyugodt hangon –, és visszafordítom az átkot! Ha nem teszed meg, mindkettőtökért eljövök, és azt kívánod majd, bárcsak meghaltál volna.

Azután egyetlen nagy ugrással eltűnt a dzsungelben.

Elment.

Hosszú időnek tűnt, mire a kígyó ismét előmerészkedett. Minden homályos volt, de a sűrű, zöld növényzetben könnyen észrevettem vörös pikkelyeit és csillogó szemét.

Nem érdekelt, hogy a tigris megsebezte-e. Vagy hogy miféle átok szállt rám.

– Bántottál – mondtam neki vádlón.

– Megharaptalak – válaszolta a kígyó. – Ha nem teszem meg, Angma felfalt volna. Most azonban a mérgem a véredben csörgedezik. Ha újra megpróbál megenni, az ártani fog neki.

Nem tetszett, amit mondott.

Amikor megérintettem a bokámat, a zöld csíkok továbbterjedtek az ujjaimra. Akármilyen erősen próbáltam, nem tudtam ledörzsölni őket.

– Fáj.

– A fájdalom elmúlik – mondta a kígyó bocsánatkérőn. Azután megállt. A szája nyitva maradt, és bár nem tudtam, hogyan beszélnek a kígyók, úgy éreztem, mondani akar még valamit. De inkább megkérdezte: – Mi a neved, kicsikém?

– Channi – suttogtam. – Channari.

A kígyó mosolygott… már ha a kígyók tudnak mosolyogni. Felfelé görbült a szája sarka, és kidugta vékony, villás nyelvét.

– Holdarcú.

Anya és adah azért adta nekem a Channari nevet, mert teliholdkor születtem, és amikor megérkeztem, tágra nyílt szemmel fogadtam magamba a hold ezüstfényét. De ezt nem akartam elmondani egy idegennek. Egy kígyónak főleg nem.

– És téged hogy hívnak? – kérdeztem inkább.

A mosolya elhalványult. Csak akkor vettem észre a karmolásokat a pikkelyein, amelyek nyersen és rózsaszínen világítottak a szürkületben. Néhány évvel később megtudtam, hogy amikor egy kígyó haldoklik, egy pillanatra meglátja a jövőt. És hogy ez a kígyó, amely az életét áldozta értem, a népe királya volt.

– Az én nevem nem számít – válaszolta végül. – Neked Hokzuh lesz a fontos. Mondd ki a nevét!

– Hok… Hok… zuh.

– Emlékezz rá! Egy napon megkeres majd, amikor idősebb leszel.

A kígyó bőre a szemem előtt vált fehérré. A pikkelyei átváltoztak, mintha apró igazgyöngyök futnának végig a testén. A fejét még mindig felemelve tartotta, miközben a teste többi része magába tekeredett, fokozatosan összezsugorodott, és petyhüdtté vált.

– Szükséged lesz rá.

– Miért?

– Az egyik nővérnek el kell buknia, hogy a másik felemelkedhessen – válaszolta olyan halkan, hogy alig hallottam. A fejét összetekeredett teste közepére hajtotta, és lassan lecsukódott a szeme. – Most aludj!

Nem akartam engedelmeskedni, de a véremben áramló méreg nem hagyott mást választást. A fejem ólomsúlyúvá vált, a föld pedig mintha egyre gyorsabban forgott volna, így kénytelen voltam eltakarni a szememet. A lábam annyira bizsergett, hogy már alig éreztem, és tetőtől talpig úrrá lett rajtam a zsibbadtság.

– Aludj! – suttogta még egyszer, utoljára a kígyókirály. Azután ő is elaludt. Csakhogy ő nem ébredt fel többé.

⏺

Mire felébredtem, már otthon voltam, a tűzhely melletti kis ágyamba bújva. Felemeltem a fejemet. A karomból és a lábamból eltűnt a lüktető fájdalom, és felváltotta egy furcsa, zsibbasztó érzés az arcomban, de az is folyamatosan halványult.

Felmásztam anya betegágyára. A karjában ott aludt Vanna.

A szép, jutottak eszembe a tigris szavai.

Anya megmozdult. Amikor meglátott, egy pillanatra elakadt a lélegzete. Félelem kúszott a tekintetébe, és remegő hangon azt kérdezte:

– Ch… Ch… Channi, mi történt az arcoddal?

Zavartan pislogtam.

– Piszkos, anyu?

– Nem, nem – válaszolta, majd nyelt egyet. Megpróbáltam megnézni az arcomat a pupillájában, de sötét volt. Már lement a nap, és túl szegények voltunk ahhoz, hogy éjszaka égessük a gyertyát.

Amikor újra megszólalt, már nyugodtabb volt a hangja.

– Nem számít. Gyere ide!

Hideg, fakó tenyerébe zárta az arcomat. Szorosan megfogtam a kezét. Éreztem, milyen gyenge, és hogy mennyire törékenyek az ujjai.

Felkuporodtam mellé az ágyba. Olyan halkan dobogott a szíve, hogy a mellkasához kellett nyomnom a fülemet, hogy halljam. Vannára néztem, aki továbbra is békésen aludt. Még mindig fénylett, bár kevésbé, mint korábban, amikor még épphogy csak megszületett. Hirtelen belém hasított a féltékenység, ahogy elképzeltem, hogy mostantól meg kell osztoznom vele anyán.

Akkor azonban Vanna kinyitotta a szemét. Rám mosolygott, és kinyújtotta apró ujjait, hogy megérintse az arcomat.

– Nézzenek csak oda! – suttogta anyu. – Vanna kinyitotta a szemét. Csakis miattad.

Én voltam az első személy, az első dolog, amit életében látott.

Vanna nevetett, imádni való kis kacajjal, amitől repesett a szívem. Az volt az a pillanat, amikor beleszerettem a kishúgomba, és megesküdtem, hogy nem engedem, hogy a démonkirálynő elvigye. Soha.

– Megígéred, hogy vigyázol rá, Channi? – kérdezte anya. – Hogy mindig megvéded?

Majdnem felpattantam. Vajon olvas a gondolataimban?

– Igen, megígérem – mondtam, majd megfogtam Vanna apró kezét, és olyan erősen szorítottam, ahogy csak mertem. Megvédelek.

Abban a pillanatban felvillant a fény Vanna mellkasában. Az ujjaiból melegség tört elő, olyan erősen és váratlanul, hogy az egész testem megrázkódott tőle.

– Látod? Még az istenek is tudják, hogy ti ketten most már egymáshoz tartoztok – mondta anya, majd erőtlen mosollyal visszahanyatlott a párnára. – Az ígéret nem holmi csók a szélben, amivel csak úgy dobálózunk. Egy darab saját magunkból, amit odaadunk valaki másnak, és nem kapjuk vissza, amíg nem teljesítjük a fogadalmunkat. Érted?

A mondás anya falujából származott, és már régen megtanította nekem.

– Értem – válaszoltam, de ez nem volt teljesen igaz.

– Jól van – mondta anya, majd vett egy mély levegőt, és hozzátette: – Most hagyd aludni a babát!

Engedelmesen elengedtem Vannát, és az anyukám mellé kuporodtam az ágyba. Bár fáradt volt, és elgyötört, nekem még mindig az édesanyám volt a leggyönyörűbb nő a világon. Barna szeméből végtelen melegség sugárzott. A szeme nem volt különösebben nagy, és a szempillája sem volt hosszú vagy vastag, de mindig őszintén csillogott. Őszinte szempár, amely jól illett büszke, őszinte orrához és szájához.

Amikor azt mondták, hasonlítok rá, szinte ragyogtam a büszkeségtől.

Anya közelebb húzott magához, és a hajamat simogatva énekelni kezdett:

Az én gyönyörű, holdarcú kislányom ott ül a csillagok között,

Channi, az én gyönyörű, holdarcú kislányom.

A dala megnyugtatott, és elfelejtettem a szemébe költöző rémületet, ami akkor jelent meg, amikor meglátta az arcomat. Ahogy azt is, hogy Angma megesküdött, megöli a húgomat és engem. A gondolataim messze jártak, és az izmaim ellazultak.

Akkor, még egyszer, utoljára, anyám hangjára aludhattam el.

Reggelre meghalt. És többé senki sem nevezett gyönyörűnek. Nagyon-nagyon sokáig.

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Az íróról

Kiadta a Menő Könyvek,
a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2024.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Liska Enikő

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

ISBN 978 963 584 616 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Amarante – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License