© Karafiáth Orsolya, 2020

© Scolar Kiadó, 2020

Illusztrációk (műalkotások) © G. Horváth Boglárka, Dénesh Ghyczy, Horváth Roland, Silard Isaak, Thomas Keller, Legát Anna Franciska, Legát Tibor, Somogyi Réka

Minden jog fenntartva.

A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta.

Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a www.facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2021

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Szerkesztette: Elekes Dóra

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-509-491-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jó hülyének lenni?

Egy grazi felolvasóestről jöttem haza vonattal. A lány szemben ült, és nem is tudom, miképp elegyedtünk szóba. Talán én kezdtem. Megkérdeztem, miért sír. Vagy ő kezdett el rögtön mesélni? Nem tudom már. Nem az a fajta lány volt, aki amúgy, ha éppen nem sír, érdekelt volna, nagyon is tipikus lány volt. Tépett haj kissé lenőtt melírcsíkokkal, túl vékonyra szedett szemöldök, kockás kabátka. Jó kis modell, emlékeztem rá tavaly télről, a kiárusításról. Fel is próbáltam akkor, de úgy éreztem, a nagy, fodrosan körbefutó gallér valami alattomos módon tömzsivé tesz. A lányt is tömzsivé tette, de őt ez látszólag nem zavarta. Ma még egy falatot nem ettem, mondta, pedig láthatod, szeretek enni… Láttam. Nem volt kimondottan kövér, inkább olyan husi, de cukin husi. Tizenhét évesen cuki. Pattanásosan, vastag sminkesen cuki.

Elég silány sminkcuccokat használt, biztosan valamelyik tinibutikban vette őket, gondoltam, és a saját sminkarzenálom rémlett fel, a méregdrága szarok, amikkel tele a táskám. Tudom, hogy nem is ismersz, nem kéne rád öntenem az egészet, de fogalmam sincs, mit kellene csinálnom, kezdte. Ömlött belőle a szó. Megtudtam, hogy a családja a bedőlt lakáshitelük elől futva került egy Graztól negyven kilométerre lévő kis faluba másfél évvel azelőtt. Otthon el kellett adniuk a házukat, a maradékból bérelnek egyet, és a családfő szerencsére jó munkát talált kint, hentesként könnyű, szépen megélnek mind a négyen a semmi közepén. Megtudtam, hogy a közeli, kicsivel nagyobb faluba, ahol az apa dolgozik, a lány és a húga pedig német leckéket vesz, csak kocsival lehet eljutni, egy erdőcskén keresztül. És hogy a lány Magyarországon gimnáziumba járt, ám a szülők szerint inkább egy osztrák falusi férjre lenne szüksége, aki eltartja, és kellőképpen kordában tudja tartani. Megtudtam azt is, hogy bulizni még sosem volt, és hogy a nagyobb kiruccanásokra a mamája is elkíséri.

Hány éves a mamád, kérdeztem, megakasztva ezt a végtelennek tűnő, sivár monológot. Harmincnégy, felelte a lány. Tizenhat volt, amikor születtem. Atyaég, gondoltam, én is éppen harmincnégy éves vagyok. Én is éppen harmincnégy éves vagyok, csúszott ki a számon. A lány elképedve nézett rám. Annyira sokkoló volt ez az egész, hogy inkább megint az arcát néztem, hogy milyen csinos kis arcocskája lehetne, ha rendesen sminkelné magát. Tényleg, hogyhogy egyedül utazol, kérdeztem. Hová mész egyáltalán? Kis csönd, majd egyszerre büszkén és szorongva kibökte, hogy megszökött. A határnál találkozom a barátommal. Megígérte, hogy odajön. Ő Veszprémben lakik, albérletben, oda fogok költözni. Már talált nekem munkát. Hallgattam, és hirtelen eszembe jutott, milyen voltam aznap, amikor először úgy igazán kifestettem magam. Hogyan álldogáltam, épp ennyi idősen, az anyámtól elcsent ragaccsal a fejemen, egy külvárosi buszmegállóban. És az is, hogyan kerültem oda, arra a negyedik randevúra.

Te teljesen hülye vagy, mondta a barátnőm. Miért, kérdeztem vissza, ez a fiú egészen helyesnek tűnik. Ja, helyes, húzta a száját. Mint múltkor az a borjú. Ezekre az apróhirdetésekre csak balfaszok válaszolnak. Ránéztem ferdén. Irigykedsz, hogy ennyi levelet kapok, mi? Nézd csak meg ezt! Ez a fiú helyes lesz, érzem. A barátnőm kikapta a kezemből a borítékot. Nagyon nevetni kezdett. Most meg ez az új jelszavad? Magyar Tejipari Vállalat? Szellemes. Biztosan azt hiszi, hatalmas csöcseid vannak. Sértetten vonogattam a vállam. Szerintem tök jó jelszó. Persze utólag már én is rájöttem, hogy ciki, nem frappáns egyáltalán, de nem akartam bevallani, főleg nem Hajninak. Nagyjából mindegy, mi az álneved, mondtam. A múltkori, tudod, a Ttotídrof Kelél se jött be, pedig az igazán szimbolikus, meg mély, meg minden. Fordított lélek, megfordítva, érted? Hajni vágott egy pofát, de nem tudott megakasztani. És mégis csak az a metálos Újpest-drukker jelentkezett, emlékszel? De persze azt a hirdetést nem is itt adtam fel, hanem az Expressben. A Magyar Narancsot viszont inkább az olyan normálisak olvassák, mint mi. Persze bárhol lehetnek állatok, folytattam, és még nem tudom, hogyan szűrjem ki őket, de már finomítottam a technikán. Most nem lelkiztem a szövegben, nem írtam Nietzschét meg a depit meg a többi ilyet, csak annyit, hogy keresek valakit, aki szintén a xilites túrórudit szereti. Ez olyan alter, nem?

A barátnőm kitépte a levelet a kezemből, és elolvasta: „Tisztelt Magyar Tejipari Vállalat! Ha félted a fogadat, egyél xilitest! De ha jót akarsz enni, csak a pöttyös lehet az igazi! Úgy látom, téged is megtévesztett az állandó fejlődést dicsőítő piacgazdaság. Ne hagyd magad! Éljen a hagyományos mosópor és a hagyományos (pöttyös) Túró Rudi! Sajnos, a napokban láttam, hogy a kedvenc hagyományos samponom, a WU2 is megújult. Pedig a régire az is rá volt írva, hogyan kell hajat mosni (egy keveset a benedvesített hajra teszünk, bedörzsöljük, leöblítjük, majd újra, végül ecet nélkül alaposan leöblítjük). És az a flakon! Vissza a hetvenes évekbe, a születésünkhöz! Én amúgy nagy hagyománytisztelő és túrórudi-szakértő vagyok. Azt, remélem, tudod, hogy, akárcsak a jó bornál, a túrórudinál sem mindegy, hogy milyen hőmérsékleten fogyasztják. Az igazi sajtkészítő országokban az ínyencek számára határidőre készítik a sajtokat, mert egy nappal előbb vagy később már nem ugyanolyan ízűek. A túrórudinál sem mindegy, hány napos. Egy profi túrórudista még azt is meg tudja mondani, mit evett a tehén, aminek a tejéből készítették. Te hozod a xilitest, én a pöttyöset, aztán párbaj? Segédeid helyett jobb lenne, ha te magad jelentkeznél személyesen. T.”

A barátnőm kelletlenül beismerte, hogy a levél tényleg aranyos, rövid és legalább olyan alter, mint amilyenre vágytam. De azért hozzátette: akik ilyen cukik, biztosan bűn rondák. Rámordultam, hogy egy nagy faszt, én sem vagyok ronda, és cuki apróhirdetéseket adok fel. Egy ilyen, mint én, pasiban, éppen megfelelne. Aztán pár percig azt tippelgettük, Tibor hány éves lehet. Én tizenkilencre tippeltem. Aztán kiderült, hogy kerek harminc. Vagy százkilencven centi magas, lobogtam este a telefonban. És gyönyörű, mélybarna szeme van. Félhosszú haja. De most jön a lényeg: ő már nem a szüleinél lakik. És van egy kutyája, Borzi. A Kispál miatt. Hát nem édes?

A barátnőm kiábrándítóan földhözragadt volt, csak annyit kérdezett, mi a lovagom foglalkozása. Mérnök! Kiáltottam. Egy mérnök! Ebbe az egy szóba sikerült annyi áhítatot sűrítenem, mintha egyenesen egy szentről beszélnék. Egy mérnökkel randiztam! Sosem láttam még igazi élő mérnököt (a nagyapámon kívül, de ő nem számít), ám az biztos, hogy nem ilyennek képzeltem őket. Ő amolyan altermérnök, lendültem bele egyre jobban. Fizetése azért van. Meg is akart hívni, de nem engedtem. Nem akartam, hogy azt higgye, megvehet, vagy hogy utána kötelezően csókolózni kelljen. Nem is csókolóztatok? Barátnőm hangjában egyszerre volt csalódottság és káröröm. Dehogynem, vágtam rá. Illetve egy kicsit, helyesbítettem. Szóval csak egy szájra puszi volt. De találkozunk holnap suli után, a parkban. De nem a suliközeli dzsumbujban, hanem Újpest-központnál. Nem szabad, hogy gyanút fogjon. Kicsit idősebbnek mondtam magam ugyanis, hogy már érettségiztem meg minden, remélem, nem árulom el magam. Totál belezúgtam. Képzeld csak el, én és a mérnök! Ez már valami!

Nem fogsz fázni, néztem fel útitársamra, hideg van ehhez a kis semmiséghez rajtad. Megérintettem szoknyájának vékony fodrát, már ettől fáztam. A barátom kocsijában majd jó meleg lesz, nevetett fel, és ennek a ruhának örülni fog, ebben voltam, amikor megismerkedtünk! Ujjaimban még éreztem a poliésztert, szinte vibrált. És ismét megmozdult bennem az a csaknem húsz évvel ezelőtti lány. Kinéztem az ablakon, egy pulóver mintája, és újra átéltem a lelkesedést, amellyel arra a randevúra készültem a mérnökkel. Már napokkal a találkozó előtt csak az járt a fejemben, mit is vegyek fel. Nem volt túl sok ruhám akkoriban, a suliba megfelelt a farmer-kockásing páros, vagy a szürke kötényruhám kis blúzocskával, bulizni pedig mindig fekete szoknyában és sötét garbóban jártam, békejellel a nyakamban. De ezt a szerkót most nem viselhettem, nagyon gyógy, egy gimis kiscsaj ruhája, nem méltó a mérnökhöz. A lányokkal minden szünetben megvitattuk a témát, egyikük azt tanácsolta, kérjem kölcsön anyám valamelyik komolyabb darabját, a másik szerint be kellett volna újítanom egy szuperminit és egy szűk felsőt, de egyik út sem tűnt járhatónak, mivel az ilyesféle darabokhoz nem lett volna megfelelő cipőm. Új ruhában egyébként sem akartam megjelenni, mert ki tudja, hogy érzem benne magam, és azt sem szerettem volna, ha a fiú azt hiszi, netán miatta öltöztem ki, még elbízza magát, amilyen öntelt, nőcsábász típusnak tűnik. Épp olyannak, aki a hozzám hasonló kis mókuskákat játszva el tudja csábítani. Jólesett erre gondolnom, mert végre megtetszem egy nagypályásnak! Egy olyannak, aki népszerű, aki választ, és aki direkt engem választ, nem a megszokottak közül valakit, mondjuk a kis, szőke Anitát vagy a sápkóros Katit, rosszul voltam, ha csak rájuk gondoltam is. Nekem nem tetszettek, tényleg nem, nem tartottam még csak kicsit sem izgalmasnak őket.

Ruhásszekrény kipakolva egyszer, kétszer, tízszer. Ez sem jó, az sem jó. Egyetlen nyári ruhámat találtam megfelelőnek, bár benne jártunk a decemberben. Karcsúsított, ha mozdulok, repül velem, csinos, vidám, de nem túl színes, hippis és egyedi. Másnap ebben loholtam, késésben, az Oktogon felé. Szerencse, hogy futni kellett, mert reszkettem a hidegtől; a kis ruci felett csak a télikabátom volt ugyanis, semmilyen pulcsi vagy kardigán nem passzolt a lágyan omló, nyáron igazán látványos, földig érő darabhoz. És ő ott ült az egyik padon. Azt a mosolyt sosem felejtem el. Sem azt a hirtelen lángot, ami engem is ellepett, sem az utána még öt percig tartó remegést. A délután egyébként – este kilencre kellett hazaérnem – katasztrofálisan sikerült. Végigbeszéltük az aktuális Narancs számot, végig az új klipeket az MTV-n, hogy nem igaz, milyen tetű zenéket képesek egyesek hallgatni. Aztán ő megkérdezte, mégis, most komolyan, hány éves vagyok. Kiböktem az igazságot. Beharapta az ajkát, pár percig némán baktattunk egymás mellett. Ne cigizz, szólt rám, amikor megint rá akartam gyújtani. És hogy nem szóltak a szüleim, vegyek fel valami normális ruhát, az isten szerelmére, mínuszok vannak, ő nem bírja nézni, ahogy vacogok, a végén még felfázom. Valóban vacogtam. Na, figyelj, vette le a kabátját, és húzta le a pulóverét, ezt vedd fel. Akkor már mindegy volt. Tök hülyén állt rajtam a pulcsi, tök hülyén éreztem magam, a meleg viszont jólesett. Nem is adtam vissza neki. A kályhameleg gyapjút előbb agyonviseltem, majd őrizgettem – több mint tíz éven át. Végül babaruha lett belőle, mert összement a mosásban, aztán szétették a molyok, ki kellett dobnom.

Másnap fél órát sétálgattunk a parkban, egy hét múlva délutáni moziba mentünk. Amikor negyedjére találkoztunk, már beállt a masszív, hideg tél. Úgy éreztem, már igazán és fokozhatatlanul szerelmes vagyok. És aznap Tibor meg is csókolt, a buszmegállóban. Az a csók. Úgy éreztem, minden benne van. A jelen boldogsága és a jövő ígérete. Várakozóan néztem rá. Tudod, kezdett bele, talán érezve, hogy most valami jelentőset kell mondania, még olyan fiatal vagy, és olyan helyes kis pofid van. De köztünk ez reménytelen. Ne haragudj, nem akarlak bántani. Talán öt-hat év múlva kéne találkoznunk. Nem kaptam levegőt. A hideg, amit addig nem is érzékeltem, hirtelen gyötörni kezdett, remegtem, azt hittem, elájulok. A fenéket, nyögtem ki végül. Ha elvennél feleségül, vagy ha megszöktetnél, vagy mit tudom én… Tényleg, szöktess meg, néztem fel rá. Nevetni kezdett. Jó hülyének lenni, kérdezte játékosan, megsimogatva az arcom. Lehajtottam a fejem. Nem, mondtam. Nem jó. És sírni kezdtem.

Egy hétig sírtam. Aztán valahogy elmúlt. Pár éve viszont kaptam tőle egy levelet. Találkozót kért. Találkoztunk, természetesen. Már nem volt benne semmi az egykori fiúból. Hülye haja volt, hülyén viselkedett, hülyén nevetett, egyszóval egy nagy hülye volt, hülyébbnek tűnt, mint én voltam annak idején, naivabbnak, olyan nagyon mérnökösnek, kiszámíthatónak. A hülye fiú olyanokat mondott, hogy milyen szép lettem, hogy mindig megnéz a tévében, hogy az egykori lányból nem lehetett volna sejteni, hogy ez a mai nő lesz belőle. És hogy talán ha, mit szólnék. Semmit nem éreztem, csak szomorúságot.

Sajnáltam azt a lányt, aki rossz sminkben álldogált a fagyban. Olyan elbiggyedve, mint ez a lányka itt most, szemben velem. Még így is kedvesen nézett ki. Láttam magam előtt, ahogy a barátnőivel cserélgetik a túl csillogós szájfényeket, hegyezik a könnyen szétkenődő szemceruzát. Csupa fekete a szemzugokban, a szemhéjakon szemcsés, fél kilónyi tusvonal.

Szerinted mit csináljak? Nézett rám a lány. Hát, csak annyit tudok tanácsolni, kezdtem bele óvatosan, hogy, ha lehet, ne legyél hülye… Egyáltalán nem olyan jó hülyének lenni. Most hülyéskedsz, kérdezett vissza. Úgy értem, ne csinálj semmi hülyeséget, hadartam. A szüleid meg minden. Szerinted nem fognak kerestetni? Nem fognak beleőrülni ebbe az egészbe? Szigorúan néztem rá, de közben olyan irigységet éreztem, hogy összeszorult a gyomrom. Ez a lány, ez a kövérkés, aki feleolyan csinos, mint én voltam ennyi idősen, most szökik, és várják, és tervei vannak. Ő pedig csak mesélt tovább, hogy a szülei azt sem tudják, hogy a veszprémi sráccal már többször lefeküdtek, az apja is csak ordított tegnap, hogy ez a csávó csak megdug, aztán kidob, de nem mondhatta neki, hogy már többször is, és még mindig együtt, és… Alig tudtam figyelni a feltörő gyűlölettől. Egyre jobban utáltam a lányt ragyástul, mindenestül, és arra gondoltam, Tibor még csak le sem akart fektetni.

Tényleg, lásd be, hogy így nem lehet – mondtam neki tagoltan. Hívd fel az apádat, kérj bocsánatot, hívd ide a határra, és menj vele haza. Meglátod, minden jobb lesz, a fiútól sem fog eltiltani. Fél óra győzködés, semmi, a lány csökönyösen hallgatott, majd megint sírt. Ez ment egészen a határig. A vonat megállt, egyszerre vettük észre a fiút, egyből megéreztem, hogy csak ő lehet az. Huszonöt felett járhatott, nagyon jóképű volt, rohant a vagonunk felé. De nemcsak ő volt ott, hanem az apa is. Ki tudja, hogyan ért ide ilyen hamar, és egyáltalán, honnan tudta, hogy ide kell jönnie – beszaladt az idillbe. Amíg a csatlakozásra vártam, láttam a veszekedést, aztán láttam, hogy végül együtt szállnak be a kocsiba. Elindultak visszafelé. A tehenek felé, a négycsaládos falu felé, a „jó osztrák férjet keresek neked” felé. Néztem őket. Nem vagyok gonosz, győzködtem magam, lehetetlen helyzet lett volna, ha megszökik a fiúval. Teljes képtelenség. De tényleg.

Sodrásban

Nightswimming

Könnyen eltéríthető lányok voltunk. Persze, kellettek hozzá a megfelelő szavak. Aktuális utazásunk sem szimpla utazás volt: elegánsan kiruccanásnak neveztük, pár napra terveztük, pár képlékeny napra. Elhúzódhat, nevettünk, és kiköthetünk bárhol! Azért nevettünk ennyire, mert szerencsésen túl voltunk az érettségin, sőt a felvételin is, szóval volt rá okunk. Az egyik barátnőmmel, Katival mentem, előtte este a Boszorkányokkal tartottunk egy nyár eleji szeánszot. Angi, akinek még egy éve hátravolt a gimiből, irigyen sóhajtozott, kicsit meg is ijedtem, hogy ilyen gyászos hangulatban telik majd a kiruccanás előtti este, amikor én inkább ünnepelni, pörögni és tébolyogni akarok; de csak addig tartott a szorongásom, míg Ilcsi elő nem kapta az akkoriban nehezen megszerezhető R.E.M. lemezt, a Greent. Innentől megszűnt minden. Angi betette a lemezt a hifibe. Egymás után háromszor ment le az album. Először úgy hallgattuk, mintha el sem hinnénk. Másodszor egy-egy pontnál könnyes szemmel bólogattunk. Harmadjára már fel-felkiáltottunk. Hogy ez a kedvencem! Nekem azóta is a You are everything a kedvenc dalom erről az albumról. Mivel ez kicsit csendesebbnek és elmerülősebbnek tűnt az átlagnál, nem mertem a csajoknak megmondani, gondoltam, majd otthon rongyosra hallgatom. Feltettük a lemezt negyedjére is, addigra kicsit be is rúgtunk, és látom, Angi szeme könnyes. „Sometimes I feel like I can’t even sing…” – így kezdi, ezt felfogjátok, őrület! Újra megyünk, elölről. Ez költészet, ez vegytiszta líra, suttogunk. Megérint minket a saját időnk múlása is, kiállunk az erkélyre, Anginál vagyunk, a kilencediken, de nem látunk csillagokat, se kicsiket, se nagyokat, mégis érezzük őket, nagyok, hatalmasak, ilyen a mi egünk, és jöhet még egy pohár bor, Anginak kólával, és átéljük a dalbéli csendet, ami alvásba sodródik át. Évekkel később úgy gondolok vissza erre az estére, mint életem egy nagyon fontos állomására. Tizenegy tájban sikerült felébrednem, elbúcsúztunk, el akartam érni az utolsó villamosom, mert másnap, ugye, kiruccanás. Csopakot lőttük be, de Kelenföldön felszállt a Fekete Göndör és a Cuki Szőke. Egy hatalmas CD-lejátszóval nyomultak be a kupéba. Mitek van, kérdeztem tőlük, mire azt mondták, épp R.E.M.-et hallgatnak. Nem a Greent, akkora összhang már túlzás lett volna, de az Automatik for the people is megfelelt. Beszélgetni kezdtünk. Ők is épp kiruccantak, ők is a felvételi után, ám ők csak Akarattyáig mentek. Mikor a Nightswimminghez értünk, a Fekete Göndörrel egyszerre mondtuk: „Ezt imádom!” Innen már logikus volt, hogy tartsunk velük, egy buliba mennek ugyanis, ott is tudnánk aludni, a Fekete Göndör szüleié a ház. Oké, oké, miért ne. Nem emlékszem, milyen volt a buli, jó lehetett, én mindenesetre a Fekete Göndör bűvkörébe kerültem, aki erősen hezitált köztem és a barátnőm között. Én jobb fej voltam, Kati csinosabb, kemény dilemma. Akárhogy is: éjfél körül elhatároztuk, hogy lemegyünk a partra egy éjszakai úszásra. Miközben a part felé igyekeztünk hármasban, azt is tisztáztuk, hogy meztelenül fogunk úszni. Így is lett. A cuccainkat egymásra hajigáltuk, és a tompa holdfényben a vízbe gázoltunk. Egy órán át játszottam a sellőt, isteni volt. Énekeltük a hátunkon lebegve, hogy „Nightswimming, remembering that night / September’s coming soon / I’m pining for the moon / And what if there were two / Side by side in orbit around the fairest sun? / That bright, tight forever drum / Could not describe nightswimming”, és tényleg két holdat láttunk, sosem felejtettem el. A parton azonban kiderült: valaki lenyúlta a cuccainkat. Mit volt mit tenni? Fekete Göndöröm úriember módjára a karját nyújtotta, mi pedig két oldalról belekaroltunk, így sétáltunk vissza a házhoz. Hosszú hétvége lévén tömve volt az éjszakai korzó. Fekete Göndör mindenkire szélesen rámosolygott, úgy vonultunk, mint egy kosztümös filmben. Később kiderült, a féltékeny Cuki Szőke, akit emiatt aztán Görény Szőkének kereszteltem át, nyúlta le a cuccainkat, hogy megtorpedózza az alakuló románcot, bármelyikünkkel, nehezményezvén, hogy a szívtipró mindkettőnket befűzött az orra előtt. Kár volt a gőzért, hiszen nem lett folytatás, mi másnap továbbmentünk Csopakra. Nemrég viszont, ismét Akarattyán járva, felkerestem azt a partszakaszt, és elsétáltam a ház előtt. Biztos vagyok benne, hogy a Fekete Göndör ült a teraszon a barátnőjével. Ugyanolyan szép nagy haja volt, és helyesnek tűnt a kerítés túloldaláról. Megfordult a fejemben, hogy becsöngetek. Hogy szia, figyelj, áruld már el, melyikünk tetszett neked: Kati vagy én? Biztos csak bámulna, gondoltam, őrültnek nézne, és nehezen magyarázná el a kicsi és tőlem annyira látványosan különböző barátnőjének, hogy annak idején csak úgy felcsípett kiscsajokat a vonaton… Persze az is lehet, hogy nevetne, és azt mondaná, igyak meg velük valamit, és hogy micsoda idők voltak. És hogy én tetszettem neki, hogy is gondolhattam másképp…

Mentőöv

2000 nyarán történt, Szicíliában. A barátnőmmel utaztam, és az egyik nap egy kis öbölben valami fantasztikusat találtunk. Gyönyörű volt! A sziklák szürkésfehéren törtek az égre, a tenger megnyugtatóan kék volt, a homok napokig nem engedett minket sehová. Minek is mentünk volna? Csodás volt minden, és amire vágytunk, mind ott volt: sör, pizza, udvarlók. Egyvalami nyomasztott csak, a közelgő hazaút. És hogy otthon vár Sándor, aki elvileg a szerelmem, a vőlegényem. Tudtam, hogy vár, hogy nagyon vár, nem is akart elengedni több mint három hétre, de engem már akkor sem igen lehetett egy-egy úttól vagy tervtől eltéríteni. Amikor elbúcsúztunk, még azt hittem, ő is hiányozni fog nekem.

Nem mintha nagyon túllobogtam volna ezt a románcot, de szerettem, hogy nem vagyok egyedül, hogy valaki odavan értem. Ám ahogy teltek a napok, úgy fakította el Sándort a szicíliai napfény. Amíg közel volt, megtartott az illata, a finom bőrének vonzása, az, hogy nekitámaszkodhatom. Ám a távolból, ezek nélkül a fizikai kapaszkodók nélkül nem találtam semmit. Ettől elszomorodtam, ostoroztam magam. Miért nem választottam eleve jobban? Miért sodródom ilyen kapcsolatokba? És miért tudom, hogyha hazamegyek, úgyis minden folytatódik, mert félek kilépni, nehogy magamra maradjak? Egyre jobban nyomasztott az egész.

Egy reggel korábban keltem a barátnőmnél, és gondoltam, egyedül beúszom, addig megyek, ameddig győzöm erővel, egészen ki az öbölből, a nyílt vizekre, teljesen csupaszon és védtelenül, egyedül a nálam nyilvánvalóan erősebb elemekkel, és ott megjön, egyszerűen megérkezik majd a válasz, az üzenet, a sugallat. Megtisztulok, és újjászületve sodródom majd a partra, új emberként, aki képes önállóan és tisztán, önmaga és mások megsebzése nélkül élni. El is indultam. Meglepően nyugodt volt a víz, a felszíne sima. Egészen az öböl végéig. Onnantól nemigen ment a továbbúszás, és az elképzelt fáradt lebegés sem. Hullámok csaptak az arcomba, pofoztak és gyötörtek. Nem engedtek felfeküdni, nem engedtek gondolkodni. Kétségbeesetten, kapálózva, fuldokolva, légszomjtól gyötörve vergődtem vissza az öbölbe.

Halálfélelmem volt, de ez a félelem nem szabadított fel. Ziháltam, és a rettegésem akkor sem engedett, mikor iszapot érintett a lábam. Lefeküdtem a homokba. Ha most haltam volna meg, egy szemét szerelem lett volna az utolsó érzésem, futott végig rajtam. Aztán korrigáltam: még ha szerelem lenne! De hát éppen hogy nem az, egy szemét semmi az egész. Szomorú semmi, ciklikus, mint az árapály.

Mint az árapály, amely azóta is rendszeresen elönti minden szerelmemet: érzem, ahogy a tenger betör a szobámba, nyaldossa a víz az ágyam alját, behúzom a függönyöket, lélegzetem visszatartom, hátha megúszom, megmenekülök, legalább egy alvásnyi időre.

Sok kis halál

Az áradás

Liebestod – pihegek a páholyban, Wagner-bérletünk van, negyedikes gimnazisták vagyunk. Ez lesz velem is, ha Zsombor nem jön vissza hozzám! (Nem jött.) Már kisiskolásként is állandóan a világvégéről fantáziáltunk. „Hatalmas pusztaság lesz mindenhol – suttogta Zsuzsi –, a kiserdő is eltűnik, a közért is eltűnik!” „Tetemek szegélyezik majd az utat, míg az iskolába érünk” – emelte a tétet Kata. „Hogyan szegélyeznék már – vágott közbe a szerelmem, Laci –, szerinted az iskola megmarad? Éppen az lehetne a legjobb az egészben, hogy menne a levesbe a matekdoga meg a törifelelés, meg Marikás a hülye délutáni asztalon alvással!” Egykedvűen vonogattam a vállam. „Sajnos még nagyon sok időnk van az apokalipszisig – mondtam, büszkén arra, micsoda szavakat ismerek –, nem jön el elég hamar.” És tudtam, hogy mindez semmit nem számít: előbb végez velünk a szerelem… Anyáék szerint viszont épp akkor áprilisban kellett volna véget érnie a földi létnek: várták a baljós Halley-üstököst, és velük együtt tűkön ülve vártam én is, erre építettem ugyanis az iskolai jelenlétemet: a semmire. Terike néni, a szomszédasszony viszont 2000-re jósolta a biztos végítéletet, de az már tényleg beláthatatlanul messzinek tűnt: addigra már felnőttek leszünk, sok-sok év végi bizonyítvánnyal a hátunk mögött, addigra akár már örök életünk is lehet, bár olyan öregen mit számít. Aztán túljutottunk a dolgozatokon, és elfeledkeztünk az egészről. Laci összejött Zsuzsival, kisebbfajta világvége, pislogtam csak, hogy lám, még élek, aztán elköltöztünk Halásztelekről, és anyáék a rendszerváltás után egy ideig nem kívánták annyira az Armageddont. Ellentétben velem. Szavalóversenyen József Attilát mondtam, mélységesen mély átéléssel, „Ha már elpusztul a világ, legyen a sírjára virág!” Persze mindig magamat láttam, ahogy gyászos ábrázattal hordom a krizantémot az addig ismert Élet kriptájához. És bennem közben tényleg hegyek dőltek le, és házak omlottak össze; azóta sem tudok úgy belehalni semmibe, mint azokban az években tudtam. „Le kell rombolni mindent – dugtuk össze a fejünket –, ennek az életnek semmi, de semmi értelme nincsen!” Egyszerre álmodtunk világbékét és füstölgő romokat, miközben azért – a biztonság kedvéért – gőzerővel készültünk az egyetemi felvételire. És közben, mint korábban is, minden egyes szerelem végén átéltük, hogy ennyi volt, a törmelékeken többé nem terem élet, de aztán nem is olyan sokára megint szerelmesek lettünk egy hasonlóan reménytelen esetbe. Kicsiny világok omladékain lavíroztunk örökké. „Közeleg a világvég, elsodor minket az ár” – suttogtam valakinek, talán Attilának hívták őt is. Később egy ismert pszichiáterrel nevettünk: „A szerelem túlértékelt dolog.” Nem ebbe fogunk belehalni. Aztán meg mégis. Újra meg újra.

Angolnavész idején

Alig kezdődött el a nyár, de már úgy éreztem, eleget szenvedtem. Hosszú és kimerítő vakáció elébe nézek, boldogtalan, sivár napok monoton láncolata vár rám. Reménytelen szerelmem, Sebastian csak augusztusban jön Magyarországra, és akkor is csak röpke két hétre. Addig meg a hőség, az unalom, a gyötrődés. Mindennap halál! Hiába minden, hiába a máskor mindig várva várt balatoni két hét a nagyszüleimmel. Bár már gimnáziumba jártam, szerettem velük nyaralni, szerettem a barátaikat is. De most ez sem villanyozott fel, leverten vonszoltam magam. A strandon töltöttük az idő nagy részét, de nem mentem be a vízbe, nem pingpongoztam a többiekkel, csak olvastam valami lehangoló szerelmi történetet, vagy bámultam magam elé. A harmadik napon lehetett, hogy egy vidám csapat telepedett mellém, csupa fiú. Bár igyekeztem blazírt maradni, mégiscsak elindult a szokásos pillogatás. A legszebb göndör végül estefelé odajött, hogy beszélek-e németül, és hogy akarok-e fagyit. Ja, ja – bólogattam magabiztosan, egyéves némettanulással a hátam mögött. Nem vallhattam be, hogy csak ködösen értem, ahogy hadarva, ki tudja, melyik vidék nyelvjárásában beszél. Így hát amikor Darius – így hívták – a fagyi után bemutatott a csapatnak, igyekeztem inkább csak sejtelmesen nézni. Volt más taktikám is: a biztonság kedvéért mindenen, ami viccesnek tűnt, nevettem, és ha kérdeztek, bólogattam. Így telt el egy vidám hét, napközben séták, még több fagylalt, de mindig csak nappal, mindig csak a nyerítő haverok társaságában. Aztán eljött az az este is, amiről úgy gondoltam, ez lesz a legromantikusabb: a nagyszüleim megengedték, hogy tovább kint maradjak. Darius már várt, lementünk a partra. Az aranyhíd döbbenetesen ragyogott a haltetemeken. Ennek a hétnek a végén kezdtek el pusztulni ugyanis a halak, és a vész most érte el a mi védett szakaszunkat. A hírek másról se szóltak, de sem én, sem Darius nem voltunk nagy újságolvasók. Kétségbeestem: mi lesz így a közös éjszakai úszással, amit már olyan jól elterveztem? Talán ha úgy teszek, mintha nem venném észre a dögöket, akkor elemelkedünk a valóságtól, és eljutunk az első csókig. Szexisen invitáltam hát Dariust a habok közé. Bizonytalannak tűnt, de ő is érezte, fordulóponthoz érkezett a kapcsolatunk. Megfogta a kezem, nagy levegőt vettünk, és bokáig merészkedtünk a vízbe. Az egyik felfordult hasú halzombi ekkor megmozdult. Kitéptem a kezem a Dariuséból, visítva rohantam vissza az üdülőbe. Azután már csak egyszer találkozunk – haza kellett mennie. Címet cseréltünk, persze, de aztán mindössze két levél repült oda-vissza Hamburg és Budapest között. Érdekes szerelem, azóta is ott lebeg tudatom felszínén, mint a vízen azok a tetemek. Tudtam, hogy halottak, de lenyűgözött a csillogásuk. És ez a csillogás mintha egylényegűvé vált volna magával a szerelemmel.

Törött tükör

Egy régi kéziratomat kerestem, amikor a naplómból elém ugrott egy név, egy csaknem elfeledett fiúé 1998 környékéről, amikor az ELTE Tétényi úti kollégiumában laktam. Azt írtam róla akkor, hogy soha senki nem tetszett még ennyire. Hogy nincs nála szebb. Könnyen elragadtatódtam. Minden oldalon leírtam, hogy egyedülálló, különleges, a találkozásunk sorsszerű volt! De igazából csak mentségeket kerestem magamnak, mert ocsmány, nem tolerálható módon jutottam Viktorhoz: lecsaptam a barátnőm kezéről. Soha nem csináltam azelőtt ilyet, máig szégyellem, és biztos vagyok benne, hogy emiatt futott zátonyra ez a kapcsolatnak nehezen nevezhető valami. Őrület, tombolás. És ez a lecsapás is merő öntetszelgés. Ha én nem viszem, előbb-utóbb a barátnőm kitette volna a szűrét, ő a komolyabb fiúkat kereste. És el kell ismernem azt is, hogy majd meghaltam a féltékenységtől, talán azért is akartam annyira Viktort. Mintha így a barátnőm fényéből rám is átsugározna valamennyi. Zita nagyon klassz csaj volt. Pont olyan kicsi és szőke és cuki és kuncogós, mint én soha. És olyan belemenős, nem gondolkodós és vagány, amilyen én is szerettem volna lenni. Mindene tetszett, főleg a könnyedsége, az, hogy sosem parázott semmin. Sosem feszengett, egyszerűen beleereszkedett a szituációkba, vele elrepültek a napok, bármikor nála lehetett aludni, bármikor fel lehetett hívni. Mindig helyes emberek vették körül, folyton tele volt meghívásokkal, a pasik imádták. Viktor pár hónapos szerzeménye volt, már sokat mesélt róla, mielőtt lehozta volna a Grinzingibe. Német fiú, nevetős, raccsolós (ez a gyengém), bár talán kicsit bolond, mondta. Zita nem tűnt túlzottan szerelmesnek, de az azért nem tetszett neki, hogy már fél órával a megismerkedésünk után egymás nyakában röhögtünk Viktorral. Nem tudtunk leállni, teljesen egymásra kattantunk. A barátnőm háta mögött azt is megbeszéltük, hogy másnap elmegyünk egy éjszakai piknikre. Ő hoz mindent, biztosított Viktor. Merthogy telihold lesz, és az a Normafánál gyönyörű. Kicsit bűntudatom volt, szégyenkeztem, de nem tudtam nemet mondani. Azt gondoltam, oké, találkozunk, ez még lehet csak haverkodás is. Végül aztán délután csak felhívtam a barátnőmet. Félénken makogtam a telefonba. Mire ő a maga tündéri hangján kacagni kezdett. „Ó, Viktor igazi nagypályás szemétláda. És előbb-utóbb váratlanul vissza fog menni Berlinbe. Sok sikert hozzá.” Elmondta még, hogy sejtette is, a szerelmük nem lesz sírig tartó, meg hogy Viktor iszonyú cuki, de nem a hűség bajnoka. És hogy nem haragszik rám, inkább félt. Nem játszma volt ez, Zita tényleg nem haragudott. És a féltése utólag jogosnak bizonyult. Mert felültem Viktor körhintájára, és úgy látszik, tényleg csak pár körre volt kreditem. A piknik, persze, varázslatos volt. A Hold és ő! Remek borokat hozott, és korábbi erdélyi útjáról vinetét meg zakuszkát házi kenyérrel. És rengetegfajta cigit. Ebben nagy volt, mindig vagy hat-hét fajta cigi volt nála. Reggelre értem vissza a koliba, fűszálakkal a hajamban. Le sem feküdtem aludni. Máig megvan az a boldogság. Ami három hónapig ki is tartott. Hatalmas nevetések, teljesen szürreális volt az egész. Érdekes módon nem sokra emlékszem az egészből, azt sem tudom már, mit csinált, mit tanult, mikről beszélgettünk. Csak ennyi van meg: a határtalan könnyedség, az érzés, hogy nekem a legjobb a világon. És aztán a zuhanás. Mert ahogy jött, úgy tűnt el. Én pedig – bár előre megfogadtam, hogy nem, nem fog kiborítani, hiszen ebül szerzett jószág, csalással került hozzám, és különben is – összeomlottam. Hosszú hónapokig csak róla álmodoztam. Rengeteg verset írtam róla. És az a legfurcsább, hogy bár iszonyú szenvedélyt éreztem, egyik vers rosszabb lett, mint a másik. Kötetbe egyik sem került. Övé lett a Kispál-szöveg: „Bennem többet ne nézd magad, medencém alján törött tükör.” Ő az a szerelmem, aki mintha nem is létezett volna. Nemrég találtam róla egy friss videót. Iszonyú cuki még mindig. Mosolyog a kamerába, mint egykor rám. Bűvöl. Meglátom benne az egykori szerelmemet, törött tükre máig visszaver. Hangosan felnevetek.

Egymás emberei

A régi jegyzetek misztériuma

Nem tudok leszokni a kézzel való jegyzetelésről. Ha eszembe jut valami, rögtön felírom, de aztán a javát soha többé nem tudom elolvasni. Iszonyatos dossziék telnek meg, néha előveszem őket. Áthúzom azt az ötletet, amit már felhasználtam. Ott szomorkodnak a lassan már sárguló, akár harmincéves papírokon az árva vázlatok, amik egy-egy nagyobb szöveg vágyával firkálódtak fel, de nem kellettek, mellőződtek, kisodródtak, elfelejtődtek. Képtelen vagyok kidobni még a hieroglifaszerűeket is. Mit jelent ez? „Muszáj, hogy értsük egymást, súgom a halottnak. (kihagyás) Az életembe még (kihagyás) minden halottnak.” Aztán alatta egy térkép az érzékekről. Inger és időtartam, írom, infravörös, majd a meglepő szó, vipera, mit keres itt, mit akart ebben a szövegben egy vipera, miért kezdett egy feljegyzett ismeretlen halott felé kúszni? Majd egy következő lapon, gyűrött, le is van kávézva, azt írom, az a vers, amit írok, egy szakadék lesz. Kőzúzalék, kövek szeglete, repedés, dermedt rend, és kis betűkkel, zárójelben, hogy: „Lassan több halottat kell szeretnem, mint amennyi a méltó élő.” Ezt még használni fogom. És egy másik, hopp, ez egy kitépett újságpapír, a szélekre firkáltam, és a sorok közé, a trendi fantomról, amiről már évek óta formálok valamit, de sosem sikerül, írom, felnevet a fejemben. A fantom a szerelmem, aki soha nem talál rám. „Hekk sül fáradt olajban”, olvasom később. Miért volt fontos ezt feljegyeznem, része volt valaminek, része akart lenni? Csíkos lap, kinek a füzetéből lophattam el? „Egysíkú mozgás vált most át örökre, a karnissíneken vonat suhan.” Melléjegyezve, hogy út, idősíkok, Trieszt, egy dal címe, amit hirtelen nem is tudok felidézni. „Kötélpályán jutunk a kisszobába.” Mennyire árulkodóak a jegyzeteim! Olyanok, mint amikor évek óta nem látott szerelmünkkel találkozunk. Ismerjük, legalábbis leképezzük őt magunkban a régi emlékekből, és türelmetlenül hallgatjuk, ahogy hadarva mesél. Egyetlen éjszaka alatt igyekszünk egymásnak felmondani, hogyan telt az elmúlt években az életünk, de persze nem tudjuk egymást megérteni teljesen, sosem tudtuk, és mégis: a viszontlátással valami megvilágosul, elveszíti a szerelem homályát, megértünk valamit, ami mellett akkor, mikor a szerelem mozgatott, elmentünk. Címszavak mozdulnak bennünk, a felismerés öröme, kicetlizve pár év, majd álmunkban később valami mégiscsak összeáll. Ezekben az álmokban, akárcsak a fel nem használt jegyzetek újraolvasásakor, az élet újra gazdagnak tűnik: van még ötlet, van még felvillanás, van még mit kidolgozni. Érdemes volt szeretni, érdemes megpróbálni feloldódni másban. Mit őriz hát a vázlat valójában? Egy dolog világos: amit a feljegyzés pillanatában gondoltunk, már rég kifarolt a szavak mögül. Tisztán merednek rám a nagyon régi szavaim, megajándékoznak azzal, hogy újra, és megint, teljesen frissen gondolkodhatom róluk. A múltbéli énem ajándéka ez, az idősíkok összeérnek. Olykor a régi szándékot is visszahozzák. És ilyenkor megérint a végtelen.

Nagy vonalak

Egy művésznél ülök, régen szerelmes volt belém, egyszer le is festett. Akkor nem mutatta meg, csak tíz év múlva. Bámultam az idegent a képen, aki vonásaiban mégiscsak emlékeztetett rám. Persze, tudom, egy portré sosem a modellről szól, egy portré semmi másról nem szól, mint arról, hogy a művész hogyan lát engem. Sokan lefestettek, megrajzoltak, lefotóztak már, és többször kaptam már festményeket és fotókat a világ képtáraiból, hogy ez te vagy 1913-ban egy amszterdami bárban! Ez te vagy egy bécsi tárlaton! Olykor én is beleláttam magam az arcokba, kislányok törékeny mozdulataiba, rég halott kurtizánok vonásaiba. Ott is vagyok, voltam, leszek, ha odalátnak. A művészek, akik megkértek, álljak modellt nekik, valami olyat láttak bennem, ami bennük született meg, nem bennem. Énáltalam üzentek valamit, mutattak fel valamit saját magukból, és ezáltal az emberből. Egyszer egyikük egy külön füzetben nekem ajándékozta az előkészületek dokumentációját. Soha izgalmasabb album nem került még a kezembe. Fotók voltak benne lehetséges helyszínekről, ruhákról, magazinfotók, elkapott képek rólam, firkák, hogy itt árnyék, itt arany. A kész művet tekintve eleinte nehéz volt kibogozni, melyik vázlat kelt életre. De aztán világossá vált a szándék, és érdekes volt az út, ahogy kitisztul az akarat, és egyre kontúrosabban rajzolódik ki a művészi ambíció. A kész mű felé vezető út valami egészen lenyűgözőt villantott fel: megismertem egy művész gondolkodásának módját. Mintha a fejébe, szívébe láttam volna, és még tovább. Egy-egy vonalban ott a későbbi cizellált látvány, egy-egy színben a logikai ugrások, a mozgó és lüktető érzelmek! A vázlatra azt mondjuk: elnagyolt. Holott legtöbbször az odavetett részletek árulkodóbbak mindennél. Mint mikor egy váratlan gesztus felfedi az egész személyiséget. Kapszulába zárt univerzum a vázlat, amiből később kibomolhat az egész. A vázlat maga a fellángolás. A szerelem. Nem csoda, hogy egyik nagy szerelmemet sem láttam soha igazán.

Diamond rain

Az eső a teljesség! Esőben állni! Nem tudok elszakadni az eső látványától, újra és újra meggyötör. Az az eső, amire mindig vágytam, sosem jött el. Persze nem vagyok bolond, nem a filmek esője kellene. Vagyis de, valami olyasmi mégis. Mindig vágytam éppen úgy rohanni az esőben, vagy úgy állni az esőben. Metaforaesőt akartam, képleteset, ami valóban átmos. Ám ehelyett mindig ez jutott: a cipőben elkezd csúszkálni a lábam, és mivel a Ferenciek terén az új térköveket nem valódi időjárásra kalibrálták, csak balanszírozok szánalmasan, jobb kezemben hatalmas papírzacskónyi sütemény, a vállamon nem emberi méretű, telitömött táska, az esernyőt pedig a ballal próbálom megtartani. És még csak nem is sírok, mert különösebben megrendült sem vagyok, ez egy szimpla szerda, csak érjek már haza. Ettől a gondolattól sikerül valóban elkeserednem, de ebben sincs semmi filmszerű. Erősen kell koncentrálnom, hogy össze ne omoljak. Annyira, de annyira szerettem mindig is az Antoine és Desiré albumról a Desiré és az eső című számot! „Megkérlek, Antoine, csak azt ne mondd, hogy reménytelen itten állnom, itt e komoly esőben áznom. De igenis leviszi majd, rólam, amit én akarok, környezetem és családom, szociális körülményeim és vele minden bizalmatlanságom, tétovaságom, mások múltját, mit rám raktak, csak nem gondolod, hogy ez majd mind rajtam marad? Csak nem gondolod? Antoine csupán annyit mondott: »De igen!«” Mássá lenni, mássá válni! Szeretném, erősen vágyom, hogy ne határozza meg minden mozdulatomat, minden mondatomat, minden hirtelen összerándulásomat a múltam és a gyökereim. Hogy ne vegyem észre anyám fintorát a tükörben. Ne legyenek úgy elrontva a szerelmeim, mint amennyire az övéi!

Honnan ez a vágy erről a talán nem is létező esőről? Tizenöt éve egy berlini bolhapiacon megvettem egy lemezt, a borítója miatt. Eső esik a képen, amit betölt a fiatal pár arca, csuromvizesek mind a ketten. A lánynak gyönyörű szép a keze, hosszú ujjaival tartja a fiú arcát: mindjárt meg fogja csókolni. Fehér pólójukról a fény átsugárzik a cseppekbe, szikrázik a háttér, ragyognak. A fiú fintora szerelmes, ez lesz az első csókjuk, egy bulin lehetnek, régóta tetszhettek már egymásnak. Milyen szép fiú, nyilallt belém, ez a mosoly, kis grübedli, olyan boldognak látszik, tudom, hogy boldog. Korábban, még ez előtt a pillanat előtt biztosan tartott attól, tetszik-e a lánynak, de közben sugárzik róla, mennyire biztos a saját vonásaiban, az érzéseiben. Ez adja a szépségét, gondolom, amikor újra és újra megnézem a képet. Mert amúgy lehet, hogy nem is olyan gyönyörű. Csontos az arca, az orra madárcsőrszerűen görbül, szemöldökének vonala jellegtelen. És nyurga is, bár van benne valamiféle bájos esetlenség, amire sokszor rá is játszanak az ilyen típusú srácok. Már tizenöt éve is öreg lettem volna hozzá, most meg aztán végképp. Diadalmas és fiatal. És volt egy ilyen fékektől, kételyektől és szorongásoktól mentes pillanata. Hogy irigyeltem! Mint egy filmben, olyanok ők, úgy szerelmesek. Engem senki nem kapott el viharban, hogy messzire ragadjon. És ezek az elképzelt bulik! Mi sosem voltunk ilyen bulikon, maximum úgy meséltük el! Vagy csak nem vettem észre, mert szétszorongtam, hogy ez már olyan, ez már az? Nem akadt még soha vadregényes szerelmem, még töredékpercekre sem, vigyáznom kellett, nehogy lejöjjön a sminkem, nehogy szétmenjen a kevéske hajam, amiből nagy gonddal komponáltam valamiféle frizurát, nehogy észrevegyék a fűzőt vagy az alakformáló fehérneműt. Ott volt bennem a vágy, az elragadtatás csírája, de soha nem lett belőle több: teljesen felszabadult szerelem. Később megtaláltam az egész sorozatot, amiből a borítóképet kiválasztották. Irtó édesek a fotókon mindketten, nevetnek, a fiú eltartja magától a lányt a nagy kacagásban, látszik, mennyire előreállnak a fogai, a lánynak az egyik képen van egy gesztusa, amin mintha az tükröződne, amit magamnál ismerek. A görcs. A merevség. Aztán egy következő kép rám cáfol, gúnyosan megmutatja, hogy csak azt akarom látni, ők is olyan blokkoltak és a saját letaglózó félelmeikbe zártak, mint én. Csak rájuk vetítem magam, de hiába, ők erősebbek, legyőznek, úgy nevetnek ki, hogy észre sem vesznek. Miért én nem ők vagyok? Az egyik szám az albumon arról szól, hogy ők a kezdők, még tanulják egymást és az életet. A másik dal, a szomorúbb, arról, hogy minden csak átmeneti, innen is továbbmennek majd, mert mindig, mindig továbbmegyünk, okosabban, teljesebben; ezek a fiatal szerelmek csak gyakorlatok a nagyhoz, az igazihoz. Pár hónapig tartó örök szerelmek, sosem feledjük el őket mégsem, sőt. A legszebb emlékeink.

Persze sok szép pont volt már az én életemben, pislogok kifelé az önsajnálatból, és akkor hirtelen beugrik, hogy hoppá, egyszer még az az eső is majdnem összejött! Beugrik egy fesztivál, ahol kicsit bele voltam zúgva egy aznap megismert férfiba. Kicsit ő is belém, de tudtuk, legalábbis hangosan ezt mondtuk egymásnak, hogy lehetetlen a dolog, hisz mindketten párkapcsolatban élünk. Ezen szenvelegtünk épp egy szénaboglyának dőlve, már sötétedett. Aztán egy pillanat alatt igazán, mélységesen sötét lett, és lecsapott ránk a vihar. Félelmetes volt, igazán, villámok cikáztak, úgy tűnt, a szél tövestől kicsavarhatja a fákat bármelyik pillanatban, minden oldalról dőlt a víz. Rohanni kezdtünk, be a faluba. Megragadta a kezem, húzott maga után, utólag romantikusnak látom, akkor úgy éreztem, az életemért futok. Itt egy kisközért! Bevágódtunk. Átölelt (először és utoljára), egyszerre sírtam és fuldokolva kacagtam. Mikor felnéztem, láttam, hogy egy lány és egy fiú meredt szemekkel bámulnak rám a pultból, majd összesúgnak. Nézek megint, sugdosnak, nevetnek. Kicsit dühösen szegeztem nekik a kérdést, hogy mi az olyan vicces rajtunk. „Ne haragudj – felelte a lány –, de annyira mókás vagy! Simán indulhatnál egy Karafiáth Orsolya hasonmásversenyen! Persze ő öregebb, de akkor is!”

Mi lehet most velük, jut eszembe sokszor, a párral a lemezborítón? Már biztosan nincsenek együtt, skiccelem fel az egyik lehetséges forgatókönyvet. Összekaptak valami baromságon a fotózás után, a lány meg beleszédült egy új kapcsolatba, férjhez ment valaki máshoz, szült két gyereket, majd pár évre rá otthagyták egy fiatalabbért. Ahogy erre gondolok, érzem magamban a nyúlós és szánalmas gonoszságot. De nem bírok leállni. A fiú sem egyetlen házasságban játszotta a trendi apukát, negyven felett új életet kezdett Prenzlauer Bergben, hátán hordozóban a legfrissebb gyereke, idióta szakálla van, hiába, aki trendi volt, örökre trendi marad, még kis pocakkal is. Fel sem ismerném őket! Vagy nézzük a másik lehetséges esetet. (Már tocsogok a kárörvendő önsajnálatban.) Együtt maradtak, de minek! Játszmáznak, borzalmas a kapcsolatuk, és már el is felejtették volna, hogy így is tudtak egymásra nézni, ha a régi kép nem lenne ott bekeretezve a kertvárosi nappaliban. Remélem, azért boldogok, mondom magamban, és közben tudom, hogy a boldogtalanságuknak sokkal jobban örülnék. Mindig csak kínzom magam, amikor rájuk nézek. Rohanok haza az esőben. Belenézek a tükörbe, kezemmel megtámasztom az arcom. Így nem látszik alul a megereszkedett bőr. A lefolyt festék fekete patak, megül a ráncban. Visszanézek magamra, fintorgok. Utálatos vagyok. Betörnek a tudatomba megint. Kidobom a képet, sikítom. Aztán arra gondolok, minek. Belém égtek. Örökre ott vannak bennem. Üzenik, hogy nem, nem lehet álomképekkel megúszni. Örökké ezeket az életvázlatokat, a vágyott képeket kergetve, egy lehetséges életet pörgetve azt hinni, majd még lesz, nekem is lesz ilyen. Mert közben elmúlik ez is, nem is veszem észre, elmúlok. Mert ez már rég nem a vázlat, hanem a mű maga.

A hamis viharjelentés

Bár írok és írok, naplót régóta nem vezetek, a legeslegutolsó megtalált igazi naplóbejegyzésem 2004. június 7-e szombatról való. Legalábbis én szombatot jegyeztem fel, de ki tudja, nehéz időszak volt, olyan, amikor voltaképpen teljesen mindegy, milyen nap van. Kétségbeesett és odafirkantott valami ez az utolsó írás. „Libella”, írom, mintha már maga a helyszín is valamiféle jelentéssel bírna, majd az idézet: „S közelről színtelen, homályos vagyok én is.” Tandori, persze; abban az időben Tandori-lázban égtem. Megvannak a délutánok: a hatalmas konyhaablakon ömlik be a fény, ülök a fotelben, fehér és hatalmas, egy-egy verssort mondok fel magamban végtelenül. Aztán jön még két, szinte olvashatatlan firka szépségről és tapintatról, nyálas, szégyellem, hogy leírtam, nem is értem. „Mihez kezdjek magammal” – áll mindezek felett. Azóta sem találtam meg, hogy mihez is kezdjek, vagy mit folytassak immár, ha úgy jobban tetszik. Állandó, monoton rossz belül: ez a szétfolyó homály, amit érzek. Ami azonmód lecsap, ha kicsit nem figyelek, ha nem töltöm ki valami őrülettel az időt.

Súlyos szembesítések ezek a megtalált füzetek és lapok, kegyetlen ítéletek arról, hogy nem, alapdolgokban tényleg nem változunk. A fájdalmasan üres napok emléke a jelen fájdalmasan üres napjaival szembesít. „Kérdés persze, hogy berúgva lassabban vagy gyorsabban telik-e az idő: szerintem gyorsabban, és ezt csodásnak tartom. Segít legyűrni. Aztán néha sajnálom az elvesztett, elfecsérelt, szétszaladt időt. Ahogy elszalasztom.”

2007-ben már csak firkáltam, a munkafüzeteimbe: „Eső zuhog. A Zosch melletti kocsmában ülök. Minden csendes és nyugodt, és mégsem az. Vettem egy zakót és egy táskát. Szeretem Berlint. Amúgy meg? Annyira biztonságos és ellentmondást nem tűrő vagyok, hogy az már szinte vicces. Szembesítenek magammal a pocsolyák: nálam maradibb ember a földkerekségen nincsen. Ezt nem gondolná senki, mert valahogy a dolgok, amiket csinálok, furák, de csak azért, mert megcsúsznak valamin, mindig karcos a lemez, bukik a tű a tökéletesnek szeretett barázdákon. Nagyon sok év eltelt a semmittevésben, annyi mindent csinálhattam volna, nem csináltam semmit. De érdekesek a semmik, néha valamivé válnak, ha elég sok van belőlük.”

Több mint tíz évre rá Ázsiában voltam, a monszun végén, előfordult, hogy hat napon át tömör, nehéz eső zuhogott. Ültem a verandán, és imádtam: fülledt, nedves, és mintha sosem akarna véget érni. A sziget, ahol laktam, elzáródott a világtól: se ki, se be, leállt a katamaránforgalom is. Először kétségbeestem, és menekülni akartam, aztán elöntött valamiféle hála: végre nem nekem kellett eldöntenem, mit tegyek, a véletlenek és a katasztrófák – mint kicsiben egyébként naponta – döntöttek felettem.

Közben a régi naplóból kiesett egy valahonnan kitépett jegyzetfüzetlap. Azt írom, elképzeltem egy férfit, akit szeretek. Aki nagyon különös, mert csak reggelente találkozunk, és ilyenkor nagyon kedves: hamis viharjelentéseket ad. Onnan tudom, hogy hamisak, hogy sosem válnak be. Mégis mindennap várok rá, és örömmel (az általam alig ismert nyers boldogsággal!) hallgatom.

Tenger és halálélmény

Mondják, hogy a halálközeli élmények közben lepereg előttünk az életünk. Nem sokszor volt ilyenben részem, de kétszer biztosan, és nemhogy nem pergett semmi, de még a jelen is összezsugorodott. Halálközelben leállnak az érzékek, leáll az idő. Vagy lehet, hogy ezek mégsem voltak igazán azok? Pedig ott, a hajón nagyon is úgy éreztem.

Ott, a hajó orrában még rendben ment az élet. Mallorca, 2005, a barátnőmmel mentünk, a sok közös nyaralásunk egyikén. Miss Marple kalapban, pokrócba bugyolálva: ez vagyok én; előszezon, hideg, én nem is akartam elmenni a tengeri kirándulásra, de a barátnőm előző este összeszedett egy hajóskapitányt a kikötői korzón. Nekem a haver jutott, egy kevésbé grandiózus matróz, aki volt elég érzékeny ahhoz, hogy felfogja, nálam nem terem neki babér – ám miért szegte volna kedvünk csak az, hogy a barátaink bejönnek egymásnak? Szóval a kapitány úgy udvarolt, hogy meghívott minket egy egész napos hajóútra a katamaránnal. Napos idő volt, de a baljós szelek és a jelentések bajt ígértek. A kapitány viszont imponálni akart nekünk, és azt mondta, bár az adóvevőn is huhognak, ő elindul, nagyobb bajokat is legyűrt már egy ilyen kis viharocskánál. Ez tetszett a barátnőmnek, ragyogott a szeme, micsoda férfi! Jó pár óra elteltével, a nyílt vízen ütött be a katasztrófa. Ilyet még nem éltem. A kis előfutárok – az éppcsakhideg szellők, amik elől a pokróchalomba menekültem – hatalmas gomolyokká váltak, és az órási hajót úgy kezdték el dobálni a váratlanul ránk törő félsötétben, hogy azt hittem, minden, ami körülvesz, menten szétforgácsolódik. Körülnéztem, ám a barátnőm és az új haverom sehol. Vannak viszont visító utasok, zokogó, a korlátba kapaszkodó anyák, korláthoz csapódó gyerekek. Ekkor előugrik a haver és még pár matróz, mindenkit hajtanak befelé. Ám nem visz a lábam, addig ismeretlen tehetetlenség, nem tudok mozdulni.

A víz erőteljesen csapódott az arcomba, mintha a hullámok adtak volna erős pofonokat. A földre zuhantam, araszolás, páni félelem. Bent még rosszabb volt a helyzet. A hajó aljában látványüveg – alattam forrott a tenger. Mellettem hánytak. Hol van a barátnőm? – hasított belém. Utolsó erőmmel, milliméterről milliméterre haladva kúsztam az irányítófülke felé. Betoltam az ajtót. És a szemem elé táruló látvány azt mutatta: itt a vég. Mert a kapitány nem a kormánykerékkel bajlódott, hanem önfeledten csókolózott a barátnőmmel. Kiszédültem, áthánytam a korláton. Egy erős kéz visszatuszkolt a belsőbe, és nem tudom, meddig hánykolódhattunk. Egy másik parton kényszerkikötés, majd buszokkal hazaszállítottak minket. Két napig rosszul voltam, émelyegtem, forgott velem a világ. Megértettem, hogy igenis élethű a tengeri betegség ábrázolása a zöld fejekkel és a többi kevésbé gusztusos részlettel. Az pedig, hogy másnap még randiztunk együtt négyesben, azt mutatja, van élet a halál után. Nevettünk a tengeri herkentyűink felett a kikötőben, de azért én évekig nem tudtam hajóra szállni, és évekig zavart, ha az arcomba tengeri permet csapódik. Aztán elmúlt ez is. De örökre megtanultam, mekkora erő van a vízben. Nagyobb, mint bármelyik szerelemben. Pedig azok is le tudtak teríteni.

A Félálmodó

Őszi lány vagyok, szeptemberi szűz, vonz minden, ami ködös, borús, merengő, okker vagy elsötétült. Szememben díszlet az évszak, dereng örökké, a takarásban dobozok, bennük gyűlnek majd a nyári ruhák. A színpad szélén már ott a szép, faragott ruhafogas, rajta a bunda – ilyenkor már semmit nem lehet tudni; jó lesz felkészülni, elkészülni, rendezni a dolgokat. Már amik rendezhetők, amiket nem élünk éppen, nyakig elmerülve, ki sem látva. Az ősz álmokra hív, mindenfélére, és közben összekuszálódik minden, a terek és az idősíkok is, kültelki aszfalton gyalogolunk, és egyszerre csak egy belvárosi kislakásban eszmélünk fel, és rég van, és most van, nincs is idő. Az őszi történetek reálisak, csak éppen a könyvet, amiből kiolvashatnánk őket, valaki egy ólomüveg ablak mögé rejtette, így összefolynak a betűk, más vége lesz annak, amit elkezdtünk, vagy éppen belekapunk egy homályos sztori közepébe, és az képpé merevedik. Nagyon szerencsésnek kell lenni, hogy megértsük őket. Mindegyik történet üzenet, és csak az érzéseink segítenek. Most elmesélem az egyik saját őszi történetemet.

Belül

Aki álmában palackpostát talál, nem bontja ki. A polcra teszi, a többi üveg közé. Vendég, ha jön, nem is sejti, hogy a rendetlenség és káosz mélyén ott az üzenet. A Félálmodó is elfelejti, melyik palackban van a levél vagy a térkép, hiszen amikor éberen rendet rak, az sem tűnik valóságosnak, hogy tegnap éjjel tenger volt a hálószobában. De azért valami dereng, óvatos lesz, próbálja megjegyezni az üvegek rendjét. Úgy sejti, valamelyikben ott van a tegnap.

A szürkületi vendég

Amikor a Félálmodó délutánonként lepihen, fel sem merül benne, hogy olyankor mindig látogatója érkezik. Az Őrült Tudós, aki laboratóriumnak használja az ő konyháját. Amikor belép, azt hiszi, az ő lombikjai ezek a zöld, hasas palackok. Dolgozik velük egyre, pakolja őket jobbra, balra, egymás mellé, mögé, néha megnyugszik, most jó. Szerelmet akar előállítani rózsasziromból, női harisnyából, plüssből. Napról napra szomorúbb a tudós, vágyképeket lát csupán. Ám ha elődereng neki a látomás, addig az egyetlen pillanatig boldog. Persze kijózanodik a végén, felkapja a partvist, és eltünteti a nyomokat. Holnap újra próbálkozni fog. Képtelen feladni. És közben nem veszi észre, ha a szerelem, mondjuk, épp délutáni álmát alussza a kisszobában. Az Őrült Tudós álmában nők sétálnak és úsznak el, kacagnak, libegnek, nem valóságosak. A valóságost csak álmodja, persze.

Motyog magában

„Milyen ez a Nő, akibe szerelmes leszek? Kecses bokája lesz, ez biztos, rózsa a hajában. Lázrózsa, esküvői látomás. Erős vagyok mellette, hatalmas! Ő pedig kicsike, kicsike menyecske. Nézek ki a pillanatból, a nézésem a kép, belenézem a kicsike asszonyt, az én piciny asszonykámat. Később, amikor elhagy majd, megijedek a képtől. Túl nagy volt, túl grandiózus álom, túl nyomasztó! De ki ne szeretne eltörpülni néha?”

Összecseng

Az Őrült Tudós Kosztolányit mantráz. „Ez itt a korzó. / Itt egy hervadó kert, / mely érzi már a gyilkoló októbert / és sejtelmétől is oly halovány. / A fái közt már-már betegen illan / az őszi nap, a sárga, őszi villany, / bágyadt villanyfény haldokló szobán. / Lábujjhegyen járjunk most mindaketten, / mert fájdalmas lelkembe meggyötörve, / bámulva nézi önmagát az ősz, / mint egy kisérteties, mély tükörbe.” A Tudós is belenéz ebbe a tükörbe, amit körbebeszélt, és a Félálmodó néz vissza rá.

Elrugaszkodás

A Tudós lapozgat a jegyzeteiben, és a vadmadár helyett vakmadarat olvas. A Vakmadár megszületik hát. A szárnyai női lábak, kapálóznak a levegőben, futnak a légben, felhőről felhőre lépnek, a Vakmadár nem tudja, merre vergődhet el, nem találja a fészkét se többé, könnyű lenne befogni. De senki nem vágyik Vakmadárra, suhognak kétségbeesetten a szárnyak. Berepül hát a félálmomba. És összetöri éppen azt a palackot. Elkezdeném olvasni a kizuhant üzenetet. Tudom, hogy benne van a boldogságom. Felriadok.