A Szövetség I.

A Vírus

E.M.Miller

E.M. Miller: Szövetség I. - A vírus

©E.M. Miller 2020

Szerkesztő:

Hajdú Nikoletta

Borító:

Book Dreams Kiadó

Kép forrása:

Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

Cím: 2230 Gyömrő, Szent Imre u. 58.

Email: info@bookdreamskiado.hu

Tel: +3620/461-0685

ISBN 978-615-6155-28-3

Minden jog fenntartva!

A Szövetség I.

A Vírus

E.M.Miller

Trilógia első részét ajánlom mindazon olvasók számára, akik szeretik az összeesküvés-elméleteket és a jóslatokat egy lehetséges világvégével kapcsolatban. Azon olvasóknak, akik hisznek abban, hogy van élet a Földön kívül, és azok számára, akik egyszerűen csak szeretik a sci-fi történeteket!

E.M.Miller

I. Nagyi öröksége

1.

Ez a nap is elátkozott volt. Fekete hasú, apokalipszist idéző felhők tornyosultak a falu felett, apró szemű esőt permetezve a tájra, ami a harmadik nap hajnalán ömleni kezdett. Ezen az eső áztatta hajnalon, az első meglepetés akkor érte a lányt, amikor a nem várt hang a fejében megszólalt. Kipattant az ágyból, szó nélkül, a családja kísérő tekintetével kivonult pizsamástól az udvarra, majd onnan egyenes út vezetett a padlásra. A hang a fejében további utasításokat adott, melyek hatásásra keresni, kutatni kezdett. A barna, hosszú hajú lány meg mert volna esküdni rá, hogy a régóta halott nagyanyja szólítja, hogy mielőbb tegyen eleget a kérésnek. Tettre készen, felmászott az eső áztatta létrán, pedig mindig tériszonnyal küzdött. Két óra keresgélés után bukkant rá arra, amit tudat alatt keresett. Húsz éve halott nagyanyja ládájára. Piszkosan, tele pókhálóval a fején mászott le a padlásról. Kezében kisebb ládát fogott, és szó nélkül masírozott be vele a szobájába. Letette a szekrény és a TV közé és teendői miatt el is feledkezett róla, mert annyi gond szakadt a nyakába. Nemcsak a munkahelyén, de a magánéletében is egyaránt. Problémájának fő okát a párja: Attila okozta.

Napok óta gondolkodott azon, jobb lenne, ha szakítana a fiúval, mert már semmi sem köti össze őket. Míg azon rágódott, mi módon tudna vele szakítani, a napok gyorsan teltek, és a gondja elfeledtette vele, hogy fenn járt a padláson.

Egy hét múlva jutott eszébe, hogy ő valamiféle súlyokkal teli ládát cipelt le a padlásról. Reggelijét gyorsan bevágta és visszarohant a szobájába, hogy megszemlélje, miféle rejtett kincset tehetett bele a nagyanyja. Mert titkai és furcsa meséi azok voltak a jó nagyinak. Húsz évvel ezelőtt hagyta el őket. Halála épp oly rejtélyes volt, mint maga az asszony.

Ahogy szemrevételezte a láda tartalmát, eszébe jutott egy emlék:

Késő délután volt, mikor megszólalt a bejárati csengő, és édesanyja ment ajtót nyitni. Testvérével és édesapjával csak álltak a szoba közepén, az ablakon bámultak kifelé, hogy vajon, ki meri őket zavarni szombat délután. Három fiatal férfi vonult be az anyjuk után, furán öltözve. Mindhárman fekte öltönyt, inget és napszemüveget viseltek. Nem ültek le, a szemüveget sem vették le. A középen álló férfi, tömören közölte a családdal, hogy az asszony elhunyt és a temetésre se legyen gondjuk, mindet ők szerveznek. Kik volt a férfiak? Máig nem kaptak választ, mint ahogy arra sem, hogyan halt meg az imádott nagyszülő.

Hirtelen vezérelt ötletet követve leporolta a ládát és két köhögési roham között a keze megakadt valamiben. A láda oldalára egy kulcs volt felragasztva, amely tökéletesen beleillett a lyukba, annak ellenére, hogy nem mostanában volt nyitva. Úgy csúszott a zárban, mint kés a vajban. Könnyen lesiklott a fedele, majd a felszökkenő porfelhőt elhessegetve, belekukkantott és keresgélni kezdett. A keze közé cikkek, képek kerültek, amik egy régi füzetbe voltak beletéve. Éva leült a szőnyegre és a képeket bámulta. Nem akart hinni a szemének, de ahogy rájuk nézett, rögtön bevillant egy gyermekkori emléke:

Az ágyában feküdt betegen. A szobában már nem égett a lámpa, csupán egy mosolygós pillangó fénye világította be az ágyának egy kis részét. A pillangót minden este a konnektorba kellett dugni, úgy adott fényt. Annyi év távlatából, most is jól hallotta a nagyanyja dallamos hangját. Ezeknek az estéknek különös hangulataik voltak. A jó nagyi számára ezek a pillanatok, felértek egy szertartással.

Leült a kislány széles ágyára, amin kényelmesen el lehetett férni. Virágos és állatfigurás ágyneműit, javarészt ő adta neki. Egyszer kapott egy különlegeset, amelyet nagybecsben tartott. Hatalmas, aranyos zöld ufó virított rajta. Miután elhelyezkedett, mesélni kezdett. A kezében ugyan mesekönyvet fogott, de sosem nyitotta ki. Maga által kreált történeteket mondott el, amelyek mindig a világűr távoli zugaiba vitték el a hallgatót. Éva kicsi volt még, nem igazán értette miket hord össze a nagyanyja egy távoli bolygó lakosairól. Mindig kihangsúlyozta: „Ez a valóság, nem az ő agyszüleménye.”

– Ma egy különleges mesét szeretnék elmondani neked. Úgy hallgasd a történetet, hogy minden egyes szava igaz, nem az én agyszüleményem. Most jöttem rá, hogy el kell mondanom neked ezt a történetet, mielőtt meghalok. Tudnod kell az igazat arról, mi folyik körülöttünk. A világról, mely körülvesz minket. Egyszer régen, nagyon régen, egy távoli világban, mely párhuzamos a mienkkel, hasonló kinézetű, humanoid típusú lények érkeztek hozzánk minden éjjel. Az emberek csak jelenségeknek nevezték ezeket a látogatásokat. Egyesek kinevették őket, mások falták minden egyes szavukat. Klubok alakultak, ahol ezeknek a jelenségeknek részesévé vált emberek kicserélhették véleményüket, tapasztalataikat. Ősidők óta érkeznek hozzánk a másik világból a látogatók. Sok barlangrajzon látszódnak az idegen lények a barlangok falán. Azóta sok idő telt el, a látogatók fenyegetést jelentettek a Földre nézve. Inváziót hirdettek ellenük. Megalakult egy különleges szervezet a századforduló körül. Embereket szerveztek be, különböző helyekről. Fő feladatuk, hogy eltitkolják a földönkívüli élet létezését, valamint azt, hogy javarészt humanoid típusú lények látogatnak minket, és rabolnak el kísérlet céljából. Persze máshonnan is érkeznek hozzánk különféle lények, mint például a Marsról, Jupiterről, és még sorolhatnám. Tudnod kell, némelyik jó szándékkal érkezik, viszont vannak olyanok is, akik gonoszok és rosszat akarnak nekünk, embereknek. Érdekes kinézetű zöld kisemberek, hosszúkás fejjel, kis szürkék, hatalmas szemekkel. Vannak olyanok közöttük, mint mi emberek. Fejlettebbek nálunk, minket pedig primitív lényeknek tartanak. De majd eljön az idő, amikor az emberiség technikailag eléri célját, és kint él majd az űrben. Ez a szervezet a legjobb dolog a világon, aki oda bekerül, annak miden vágya teljesülhet.

2.

Éva felriadt az ábrándozásból és újra belenézett a ládába. A szeme megakadt egy kártyán. Kivette. Majd ismét belenézett. Egy könyv lapult a láda alján. Azt is kivette. Nem hitt a szemének. Egy mágneses beléptetőkártya volt az 1950-es évekből, alatt pedig „A szövetség tagjainak. A földönkívüliek köztünk élnek” felirattal. Mellette a nagyi fiatalkori képe díszelgett rajta. A kártyához egy cetli volt tűzve, amin egy telefonszám szerepelt. Felvette a könyvet, hogy alaposan szemügyre vegye, de értelmetlen rajzok és írások voltak benne. Az értéktelennek tűnő papírokat visszadobta a ládába, és a könyvet a kártyával magával vitte a konyhába, mint egy kincset.

Édesanyja épp az ebédet főzte. Közel a hetvenedik életévéhez elég jól tartotta magát. Fiatalos és üde volt. Látszott, hogy mielőtt nekiállt volna az ebéd készítésének az újságot olvasta.

Éva a kiterített újság mellé dobta a kincseit, közben futópillantást vetett az cikkekre, de semmi érdemeset nem látott benne, ami felkeltette volna az érdeklődését ahhoz, hogy olvasni kezdje. Csak egy pillanatra nem figyelt oda és az édesanyja lecsapott a cetlire. Éva igyekezett kivenni a kezéből, de az asztal megakadályozta, és a cetli az édesanyja kezében maradt.

– Mi ez? Talán valami új hódolód akadt, akiről eddig nem tudtam? Attila talán már lefutott dolog?

Éva nem szólt semmit a megjegyzésre, csak a cetlit igyekezett nagy erővel kitépni anyja kezéből, bár félt, hogy elszakadhat.

Az asszony mélyen szuggerálta az írást. Az arckifejezése megváltozott, az aggodalom jelei kisimultak az ismerős írás láttán. Rájött, hogy nem új betolakodó akarja a lányát bírtokba venni.

– De hisz’ ez az írás… így csak a nagyanyád írt mindig. Megismerem. Ilyen gyönyörűen csak ő tudott írni. Szidott is állandóan, hogy én milyen rondán írok, olvashatatlanul. Milyen szám ez?

– Nem tudom! – vonta meg a vállát Éva szemüvege törölgetése közben. – Találtam.

– Hol?

– Találtam és kész! Te, anyu, figyelj csak! Visszaadnád? – Katalin mérgesen nyújtotta oda a cetlit a lányának. – Tudom, hogy a nagyi, az édesanyád volt. Ne érts félre, csak azt akarom kérdezni tőled anya, hogy mennyire emlékszel rá? Mit dolgozott?

– Hogyhogy mit? – döbbent le a nő. – Nem értem, miért kérdezed? Mintha te nem emlékeznél rá.

– Több mint húsz éve meghalt. Nyolcadikos voltam. Csak homályosan emlékszek rá.

– Hát a Tsz-ben dolgozott egy ideig, majd itthon maradt. Állandóan Szekszárdra járt. Volt mikor napokra eltűnt, majd egyszer csak vidáman előbukkant a semmiből. Sokszor kérdőre vontam ez miatt, de sosem adott rá normális választ. Hogy jutott ez most az eszedbe?

– Csak eszembe jutott – indult el kifelé Éva a konyhából, majd váratlanul megtorpant és visszafordult. Az Anyja még mindig őt nézte. – Figyelj csak, anyu! Reggel eszembe jutott valami. Egy emlék a nagyival kapcsolatban.

– Emlék? Miféle emlék?

Visszalépett, és leült az anyjával szembe.

– Egy gyerekkori emlék. Betegen feküdtem itthon. Ő vigyázott rám. Este vagy egész éjjel, mesét mondott nekem. Egy igazán érdekes történetet, bár volt nála könyv, de nem abból olvasott fel, maga költötte történetet mesélt.

– A nagyi? – kérdezett vissza meglepetten a nő.

– Igen! Hétéves voltam. Nem vettem komolyan. Arra emlékszek, hogy féltem a történetei közben és utána is. De idővel el is feledkeztem róluk. Valahogy ma eszembe jutottak.

– Miről mesélt neked az anyám?

– Földönkívüli életről, és a munkájáról. Azt hiszem.

A nő felkapta a fejét és elkerekedett szemekkel a lányára nézett.

– Miről? Földönkívüli életről? Miféle munkájáról? Az anyám sosem hitt ebben a mesében. Édes lányom, hidd el, amit mesélt, azaz ő agyszüleménye volt. A TSZ-en kívül máshol nem dolgozott. Nekem sosem mesélte, hogy történetekkel traktált téged kiskorodban. – A nő rövid ideig hallgatott, majd folytatta. – Bár, most, hogy mondod, nekem is eszembe jutott sok dolog, amit én sem értettem akkor. – hallgatott el ismét percekre. – A halála még furcsába volt. Azok a fura férfiak, akik aznap jöttek, hogy a halálát közöljék...

Éva elgondolkodott azon, mit mondjon el az anyjának a láda tartalmáról. Végül arra az elhatározásra jutott, hogy joga van megtudni, mit rejtett a ládika a szobájában. Ő is, mint a családja többi tagja, húsz éve keresi a választ a nagyanyja titokzatos halálával kapcsolatban.

– Emlékszel a ládára, amit lehoztam a padlásról?

– Persze! Akartam is kérdezni, találtál-e benne valami érdekeset?

– Találtam! Ezért is kérdeztem a mamáról ezeket a dolgokat. Ez egy telefonszám. A ládában találtam, többek között ezzel a kártyával és könyvvel együtt – mutatott rá az újság mellé dobott dolgokra.

A képről a nagyi mosolygott vissza rájuk. Katalin meglepetten nézett az újság mellé dobott dolgokra, majd a lányára. Éva a vállát vonogatva válaszolt.

– Én is így voltam vele, anyu, miután megtaláltam.

– Az lehetetlen. Ilyen szervezet nem létezik. Hogy került egyáltalán bele? Nézd, abban az időben mágneses beléptető sem létezhetett, nemhogy mobilszám? Honnan szerezte?

– Honnan tudjam, anyu? Szerintem erre a telefonszám választ adhat.

– Csak nem akarod felhívni?

– Miért? Talán baj lenne belőle?

Éva felkapta az asztalról a telefonját, remegő kézzel tárcsázott, miközben a szíve a torkában dobogott. Katalin furcsán nézett rá, de Éva nem vette észre a nő viselkedését.

3.

Izgatottan számolni kezdte az ujjain a csengések számát. A harmadiknál tartott, amikor váratlanul egy kellemes férfihang válaszolt a vonal másik végén. Ami nem is lett volna meglepő, hiszen telefonált és arra várt, hogy a titokzatos mobilszámot az ötvenes évekből valahol felvegyék. Meglepődött egyrészt azon, hogy férfi vette fel. Nem tudta miért, de valahogy úgy hitte, hogy a hívott fél nő lesz. Eljátszott a gondolattal, hogy a vonal másik végén, egy nagymama korú asszony várakozik karosszékben ülve, macskával az ölében és épp kötöget. A másik, ami meglepte és hirtelen reakcióra késztette, hogy a férfi a nevén szólította. Ledermedt és elsápadt. Még jó, hogy ült. A keze remegett a telefont is alig tudta tartani a zavarodottságtól. Ránézett az anyjára, aki az asztalon könyökölve kérdő tekintettel bámult rá, és várta a mondanivalóját. Nem reagált arra, hogy a lánya milyen állapotba került a hívástól.

– Üdvözöllek, Éva. Nagyon régóta várom a hívásodat. Húsz évnek kellett eltelnie, hogy megtalálj minket.

Percekkel később, a vonal másik végén az ismeretlen férfi beszélni kezdett. Katalin feléledt, és a kezével mutogatni kezdte a lányának, hogy ő is hallani szeretné mindazt, amiről a számukra idegen férfi beszélni kíván vele.

Éva kihangosította a telefont, hogy az anyja is hallja.

– Húsz évvel ezelőtt azon a rémes estén láttalak először. Én voltam azon személyek egyike, aki a nagyanyád halálával kapcsolatban keresett fel titeket. – A két nő a konyhában összenézett. – Ezek szerint megtaláltad a ládát, melyet a nagyanyád rád hagyott?

– Meg… megtaláltam – válaszolta a lány rekedten. – Benne egy csomó érdekes papírt, feljegyzéseket, képeket…

– Úgy van! A mesékre is emlékszel még?

– Hát… azt nem mondanám. Néhány mese már eszembe jutott, miután megtaláltam ezeket a dolgokat.

– Helyes! Gondolkodj még, minden egyes emlék elő fog bukkanni a mélyről, és így világosság gyúl az elmédben. Viszont, találkoznunk kell.

– Találkozni? – sápadt el Éva a szó hallatán. Nem épp ilyen beszélgetésre számított. – Igen! Nincs visszaút! Ezzel a hívással átvetted az örökségedet, melyet a nagyanyád mindig is szeretett volna neked adni. Üdvözöllek a Szövetségben. Hamarosan hívlak a találkozóval kapcsolatban. Ott mindent részletesen elmondok. Jó lenne, ha az édesanyád is jelen lenne ezen a találkozón.

– Ki maga? – kiabált a készülékbe Éva.

A kérdésre már nem kapott választ, a férfi azon nyomban megszakította a hívást. Éva próbálta visszahívni, de a hívott fél elérhetetlenné vált. A lány egész testében remegett, de nemcsak ő, hanem a beszélgetést végighallgató édesanyja is.

– Mi volt ez az egész, lányom?

– Honnan tudjam, anyu? Mibe kevert bele a nagyi? Fenének hoztam le azt az átkozott ládát.

– Jobb lett volna, ha fel sem hívod a számot.

– Így utólag már könnyebben gondolkodik az ember. De valami arra késztetett, hogy hívjam fel. Mi lehet az a Szövetség?

– Ha kiderül, hogy az anyám benne volt valami szektába vagy akármibe, én… én nem tudom, mit teszek magammal. Emlékszel erre a fickóra?

– Honnan kellene? Homályosan emlékszek arra a napra is. Az biztos, hogy te nyitottad ki az ajtót, és nem voltam ott a temetésen. Mintha valaki megtiltotta volna nekem, hogy ott legyek.

– Tényleg! Úgy van! Nem voltál ott. Pár napra rá jöttek el ismét, hogy az a fiatal ficsúr itt járt. Akkor közölték, hogy egyedül csak én vehetek részt az anyám temetésén. Még az apád sem jöhetett el. A családból senki. Én voltam ott, és néhány fura szerzet. Mindenük fekete volt. Még az esernyőjük is. November ellenére, napszemüveget viseltek. Azt sem engedték meg, hogy egy utolsó pillantást vessek az anyámra. Ó, te jó ég!

– Mi van, anya?

– Eszembe jutott, hogy anyu annak idején nekem is mesélt néhány furcsa történetet. Kis zöld és szürke emberkékről, bolygókról, és egy helyről… de arra már nem emlékszem milyen volt. Nem foglalkoztam vele. De az apám se. Sosem hallottam arról, hogy anyu végrendeletet hagyott volna rád. Jobban körülnéztél abban a ládában, kislányom?

Éva megrázta a fejét. Katalin nem szólt semmit, kirohant a konyhából, egyenesen a lánya szobájába.

Éva az anyja után ment.

4.

A láda nem volt lecsukva. Anya és lánya egyszerre álltak neki a kutatásának. Azt hitték, nem találnak semmi érdemlegest, míg egyszer csak megakadt valamiben a kezük a láda aljában. Furcsán domború volt az alja. Egymásra néztek. A láda alja könnyen mozdítható volt, annak ellenére, hogy húsz évet várt porosodva a padláson. Belenéztek. Már meg sem lepődtek azon, mit rejtett a ládika alja. Közösen emelték ki a tartalmát. Egy nagy borítékot tartott Éva a kezében. Lehuppantak a szőnyegre, Éva kibontotta, majd egy lapot húzott ki belőle. Átfutotta a sorokat, és hangosan olvasni kezdte.

Kedves unokám, Éva!

Amikor ezeket a sorokat olvasod, én már nem leszek az élők sorában. Reménykedem abban, hogy mire ez a kezed közé kerül, már felnőtt leszel!

Ez az én örökségem számodra, de jól vigyázz, ha nem az utasításoknak megfelelően jársz el, akár az életedbe is kerülhet. Innentől kezdve minden megváltozik körülötted. Fel kell hagynod mindennel. Remélem, van valaki, egy erős férfi, aki melletted kell, hogy álljon. Ha nincs, a szervezet szerez valakit. Ha van, az ő élete is megváltozik, követnie kell téged.

Innentől kezdve figyelnek téged. Nem csak a Földön, hanem a Naprendszeren túlról is, számtalan földönkívüli lény. Tudnak rólad kicsi korod óta. Hamarosan meg fognak keresni a szervezettől, ha még nem hívtad fel a számot. Ők vezetnek be téged a rejtélyek birodalmába.

A Szövetség tagjává váltál a papír által, a neved immáron a némaság. Mikor a találkozóra mész, vidd magaddal ezt a borítékot és a beléptető kártyát is.

Gondolj vissza a gyerekkorodra, a mesékre, amiket mondtam neked. A titok benne rejlik, bár ezekből a sorokból és a képekből rájöhettél, hol dolgoztam valójában. A Föld veszélyben van, meg kell állítani őket, különben az emberiségnek vége.

Ui.: A tökfickónak is magyarázd el, mert sosem hittek nekem, kinevettek miatta.

Katalin hitetlenkedve rántotta ki a lánya kezéből a lapot, addig Éva a könyvet vette szemügyre, ami a boríték mellett feküdt. Nagyanyja valamiféle naplószerűséget hagyott az utókor számára. Az írása arról szólt, hogy a Földet veszély fenyegeti, számítások, rajzok a nevével szignózva. Hogy mi lehet az a veszélyforrás nem írta, mert az utolsó feljegyzése, az eltűnése előtti nap készült. Hatalmas V betű volt olvasható. És egy szó, egy szó, ami ledöbbentette a lányt. Eddig ő csupán erről újságokban olvasott összeesküvés-elméleteket szövő újságírók tollából. Novus ordo seclorum - az Új világrend. Hónapok óta mást sem lehetett hallani a különböző média csatornákon keresztül. Pár éven belül, átveszik a hatalmat, az emberek és a gazdaság irányítását olyan személyek, akik hatalomra törnek és a Föld népességének felének kiirtásával fenyegetnek, míg az emberiség másik részét életben tartva rabszolga sorsa juttatják. Ők alakítják ki a világrendet és a Föld országait.

Katalin még mindig a lapot tartotta a kezében, nem vette észre lánya arckifejezését és a kezében tartott könyvet, amit olvas.

– Nem hiszem el, hogy az anyám, benne volt valamiféle szervezetbe, melynek feladata az idegen civilizáció titkolása. A globális felmelegedésen kívül, ugyan mi fenyegetné az emberiséget? Vírus? – törte meg a csendet a hisztérikus kitörésével az asszony.

Éva gondolkodás nélkül dugta a könyvet az anyja orra alá, vigyázva arra, hogy az asszony, ne vegye észre az utolsó sort.

– Nézd! Ezek a nagyi felegyezései. Az utolsó pontosan az eltűnése előtti nap született. Nem értek ezekhez a rajzokhoz, de talán a Földet akarják jelenteni, ez pedig valamiféle űrjármű lehet. Talán csészealj. A másikon pedig üressé váló területek, kipusztult fajok és kérdőjel.

– Nem akarom elhinni! Jézusom! Forog velem a világ! Nem megyünk el arra a találkozóra, ezt pedig beledobjuk a kályhába és elégetjük.

Az asszony igyekezett a lánya kezéből kitépni az anyja hagyatékát, de nem járt sikerrel. Az erőlködésének az lett a vége, hogy visszahuppant a szőnyegre, beütötte a hátsóját és a könyökét.

– Semmi értelme, anya! Már késő, és mint olvastam, megkerestek volna engem – ordított Éva az anyjára.

– Nem kellett volna!

– Anyu, fogd már fel végre, hogy annak ellenére, ha nem találom meg ezt a ládát, akkor is eljöttek volna hozzám! Ezt írta a nagyi a levélben, nincs fél perce, hogy te is olvastad.

Anyja szemében az őrület lángja égett. Nem akarta felfogni a hallottakat, úgy rohant ki a konyhából, mint egy fúria. Napokig nem szólt egyetlen családtagjához sem.

5.

Napok teltek el semmittevéssel. Mióta felnyitották és megnézték a láda tartalmát, Éva magába zuhanva ült a szobájában és maga elé meredt. Ha nem a naplót olvasta az ablakon bámult kifelé az utcára. Minden zörejre összerezzent, éjszakánként a plafont bámulta és félt. Félt, hogy a földönkívüli lények eljönnek érte, és magukkal viszik a bolygójukra. Arra a bolygóra, amelyről a nagyanyja mesélt neki gyermekkorában. Gondolatai mindvégig a nagyanyja és a titokzatos végrendelete körül forogtak. Hívja fel a barátait? Mondja el nekik, miféle végrendeletre bukkant napokkal ezelőtt, amire egy belső hang segített rátalálnia? Jól ismerte őket. Bámulnának rá, majd kinevetnék őt. Barátai? Évek óta szép sorjában lekoptak mellőle. Csak az a pár maradt meg, akikkel a mai napig kapcsolatot tart. Ők maradtak mellette, velük volt jóban-rosszban. Akkor is mellette álltak, amikor idegileg kikészült az előző munkahelyén és ott kellett hagynia. De ez az eset egészen más.

Ott volt még a barátja, Attila. Hiába alkottak egy párt, valahogy már nem izgatja annyira a fiú. Nem érez iránta már semmit. Eltűnt a szikra, ami fellángolt, ha meglátta őt. Attila egy különös figura. Az utóbbi időben sokat csalódott a fiúban. Rengeteget veszekedtek és veszekednek a mai napig. Attila szűk látókörű. A bulizáson és az iváson kívül más nem igazán érdekelte. Nem is emlékszik rá, hogy mikor beszéltek egymással. Nem mostanában volt. Attilát meggyőzni elég nehéz lesz, de muszáj őt is felhívnia.

Napokkal ezelőtt a végrendelet egyik kérését teljesítette. Bement a munkahelyére, majd egy szó nélkül felmondott és távozott. Azóta nem találta a helyét. Tombolt benne a düh és az ideg, az ismeretlen miatt, ami rá várt. Minden sarokba benézett, mindenhol árnyékokat látott. Mint ahogy a nagyanyja figyelmeztette. Innentől kezdve nem lesz egyedül. Figyelik minden lépését. Földi és földönkívüli értelemben egyaránt.

A konyhában ült és az anyját nézte, aki idegesen mászkált fel-alá egy sodrófával a kezében.

– Fejezd már be! Idegesít, hogy egyfolytában mászkálsz.

A nő megállt és kissé gúnyosan szólt a lányához.

– Tényleg? Talán azért, mert nagyon ideges vagyok! Vagy talán te nem, lányom? – A sodrófát mérgében a parkettára dobta, ami a mosogatóig gurult.

– De az vagyok, mégsem mászkálok fel és alá, hogy mindenkinek az idegire menjek. Apa is szóvá tette minap.

Katalin hirtelen felvett az asztalról egy kanalat és idegesen szorította, hogy a keze majd belekékült

– Te, anya, nem vetted észre magadon, hogy félszavakat mondasz? Nem tudok jobb kifejezést mondani rá, mint azt: vakkantasz, mint egy kutya. És ne engem kezdj el okolni azért, amit a nagyi tesz velünk a halála után húsz évvel.

– Nem is akartam. Csak egyszerűen nem tudok magamhoz térni, hogy anyám egész életemben félrevezetett. Belekevert ebbe az őrültségbe. Még akkor is, ha te örökölted ezt az elmebajt.

– Gondold azt, hogy bulizunk. Ki tudja. Lehet ez lesz életünk legnagyobb élménye, amire mindig is vágytunk – vonogatta a vállát Éva.

– Földön túli élmény lesz! Mondd csak, Vica! Te nem érzed azt, hogy figyelnének minket?

– De igen, anya! Napok óta. A nagyi írásában is benne van. Ha az emlékeim nem csalnak, mintha a fickó is tett volna megjegyzést erre vonatkozóan. Azt hiszem. Annyira ideges voltam, nem emlékszem rá kristálytisztán mi hangzott el a beszélgetés alatt. Csupán arra, hogy találkozni akar veled és velem.

6.

Ha épületet keresne az ember, nagyot kellene csalódnia. Persze annak a személynek, aki keresi ezt az épületet, tudnia kellene arról, hogy létezik egy szervezet, amely a földönkívüli életet próbálja eltitkolni az emberek elől, és a bázisa a föld alatt található. De az emberek nem tudnak róla, így ilyen épületet sem keresnek. Ebben a földalatti bázisban két férfi egy monitort bámult. A képernyőn feltűnt Éva és az anyja a konyhában. Végighallgatták a két nő beszélgetését. Tim Night a Szövetség vezetője a fejét csóválva gondolkodott. Itt volt az ideje, hogy visszahívja a lányt, és a megbeszélt találkozóra hívja őt és az anyját. A negyvenes éveinek végén járó angol, mai napig megőrizte jóképűségét. Fekete haja volt, elől kissé kopaszodó, gyönyörű kék szemekkel. Korát meghazudtolva kiváló formában volt. Vágyakozva tekintett Évára. Felforrt benne a vágy, ahogy őt figyelte. Sosem gondolt a házasságra, csak a munkájának élt, de a lányt nézve, a család utáni vágy felizgatta. Meg kell szereznie a lányt, akármi is történjen. Éva az a nő, akivel le tudná élni az életét, és még egy gyerek is szóba jöhet.

– Ő lenne a lány, akiről beszéltem – mutatott a képernyőre. – Balogh Éva. Az ő nagyanyja volt az egyik kollégánk, aki különös módon halálozott el. A tagunkká válik az örökség révén.

– Mikor találkozol vele? – kérdezte Miló. A fiatal férfi hangja izgatottsággal volt tele.

– Itt az ideje, hogy felvegyem vele a kapcsolatot, és elhívjam a találkozóra. Addig is, figyeljétek minden mozzanatát.

– Úgy lesz! Apropó! Több tanácstag ismét fenyeget minket, azzal kapcsolatban, miszerint, eljött az idő, hogy inváziót indítsanak a Föld ellen. Konkrétumot még nem közöltek. Mi legyen?

– Ha konkrét infó érkezik, csak akkor szóljatok. Addig ne tegyetek semmit! Eddig békében megvoltunk egymással, most ismét kezdődik, minden előröl. Percre pontosan éppúgy úgy, mint húsz évvel ezelőtt.

7.

Ugyanezekben a percekben, földi idő szerint több millió fényévnyire a Földtől, a Gubron Naprendszerben, Ursa hatalmas kivetítőt nézett nagy odaadással. A Humanoid nő a bolygó elismert vezetője volt. Húsz évvel ezelőtt, arra törekedett, hogy végérvényesen elpusztítsa a Földet, lakosaival és épületeivel együtt. A vágya nem teljesült. A Szövetség egyik tagja keresztülhúzta a számításait. Ennek a földi lénynek az unokája nézett vissza rá egy monitoron keresztül. Ursa nem hitte el, amit anno a nő mondott neki. Hiába végez vele, eljön majd a nap, amikor a családjából valaki átveszi a helyét, küzdeni fog az igazságért, legyőzi majd őt és a többi gonosz lényt, akik el akarják pusztítani ezt a csodálatos bolygót. Húsz éve leste a család minden mozdulatát a nap minden percében. Úgy látszik, nem eléggé figyelte őket. A lány megtalálta nagyanyja feljegyzéseit, és rá fog jönni az igazságra. Meg kell akadályoznia, hogy a lány, átvegye nagyanyja helyét a szervezetben. Ezt csupán egyetlen egy módon érheti el. Ha működésbe hozza azt a pokoli gépezetet, melyet kis segítséggel újrafejlesztett. Húsz évvel ezelőtt szerette volna uralma alá vonni a bolygót, végül kipusztítani az emberi fajt. Emberi időben mérve, két órával ezelőtt, üzenetet küldött Tim Night számára, de a férfi fittyet hányt a szavaira. Épp úgy, mint évekkel ezelőtt az akkori vezető. A hiba, amit el fognak követni, azon szisztéma szerint fog bekövetkezni. Új haditervvel állt elő, és borzalmasabb lesz a Földre nézve, mint azt évekkel ezelőtt eltervezte, ha a hívására a szervezet nem reagál. Földi idő szerint negyvennyolc óra múlva fogja útjára indítani a halálos fegyvert. A bolygójuk időszámítása szerint másfél nap múlva.

8.

Az időjárás és a vele történtek továbbra is ólomsúlyként nehezedtek Évára. Alig-alig vitte rá a lélek, hogy kimásszon az ágyból és felöltözőn. Álmosan, két ásítás közepette húzta fel a redőnyt. Zuhogott az eső. Mai napon is lemondhatnak arról, hogy napfürdőt vegyenek. Az új szomszédjuk épp kifelé tolatott az udvarából. Éva szeme megakadt az autón, és egy hízásnak indul tócsán. A tolató autó és a kiszemelt tócsa közepén egy arcot vett észre. Az arc egy nőé volt. Emberi, de valahogy mégsem. A tekintetük összetalálkozott. Éva percekre becsukta a szemét, majd kinyitotta. A furcsa emberi arc eltűnt a szeme elől a szomszéd autójával együtt.

Abbahagyta a nézelődést és beleült a karosszékbe, mely az ablaka alatt volt. Felvette a naplót és már sokadszorra állt neki az olvasásának. Hiába próbálta az ábrákat és a különféle jelöléseket értelmezni, nem tudta. Főleg, hogy az utolsó oldal hiányzott belőle. Valaki kitépte. Szándékos volt vagy sem, a nagyanyja volt vagy sem, nem tudott rájönni. Utalások, rajzok, ábrák egy esetleges Földet érintő földönkívüli invázióra utaló feljegyzések sorával találta szembe magát a lány. Némelyik oldal margóján apró, macskakaparásos betűvel megjegyezve: az Új világrend és egy „V” majd „R” „B” és egy „I” betű. Becsukta, majd újból kinyitotta, de most már a legelején. Lapról lapra olvasott át tüzetesen, minden egyes sort, bekezdést, mondatot és a margót. Háromnegyed óra eltelte után végre valamin megakadt a szeme. A mondat, ami felkeltette az érdeklődést nem a lap szélén volt található. Kétszer, háromszor is visszalapozott arra az egyetlen oldalra. Az egyik oldalon a lap üres volt, míg a másikon, amely felkeltette az érdeklődését egy rajz volt található, és a rajz alá néhány soros megjegyzés. A rajz, nagyon is ismerős volt számára, számtalanszor látta már újságokban, amelyek ontották magukból az összeesküvés-elméleteket. Piramis és a szem. A piramis felett egy repülőcsészealj lebegett, míg alatta ősembertől a modernkor emberéig ábrázolások. És az emberábrázolások alá ennyi volt írva: „Ott vannak. Mindenhova beférkőztek láthatatlanul. Jelen vannak a mindennapjainkban, a politikában, az oktatásban, egészségügyben, és a médiában. Manipulálnak a földönkívüliekkel együtt, hatalomra törnek… „

Idáig tartott a szöveg. Hiába nézte újból át tüzetesebben, semmi nyomát nem látta a folytatásának. Nagy lendülettel kivágódott az ajtó, és az anyja rontott be hozzá. A kezében egy könyvet tartott. Egy könyvet, mely tökéletes hasonmása volt annak, amit ő is fogott a kezében. Éva kikapta anyja kezéből a könyvet, és mint egy őrült, lapozni kezdte. Katalin furcsát mondott neki. Legalábbis számára az volt, mert Katalinnak nem volt szokása a lánya szobájába csak úgy belépni és a dolgai között kutatni. De ezek a napok mindenki számára furcsák voltak, a levegő izzott a feszültségtől.

– Most jutott eszembe, amíg kint voltál tegnap este az udvaron és bámultad az eget, bementem hozzád. Kinyitottam a ládát, belekukkantottam én is. Úgy látszik, nem néztünk alaposan körül benne. Ezt találtam. Olyan emlékkönyvféle. De olyan furcsa nyelvezettel íródott. Nekem hieroglifáknak tűnik.

Valóban. Az egyiptomi piramisokból jól ismert képek néztek vissza rá. Volt még valami egészen más is. Ha az anyja figyelemét nem is vonta magára, de Éváét igen. Angol szöveg is található volt a könyvben. Az utolsó oldalra lapozott. Meglepődött. A könyv utolsó oldalától a könyv közepéig tükörírással írt angol szövegek voltak találhatóak. Az asztalon egy kisebb tükör volt elhelyezve, anyja kísérő tekintetével vette fel, majd helyezte az egyik írás felé. Meg sem lepődött azon, amit olvasott. A Földet érintő Invázióról szólt, majd a következő, ami kietlen pusztaságokról, eltűnő civilizációkról szólt. De, ami a legjobban megdöbbentette az az, hogy az egyik mondat arról szólt, az embert maguk a földönkívüli lények hozták létre, az emberiség maga is földönkívüli lények sokasága. Ciklusonként kipusztul.

– Szerinted, anya, a nagyi tudott angolul?

– Az anyám? Biztos lehetsz benne, hogy nem. Sőt! Egyáltalán nem beszélt egyetlen idegen nyelvet sem!

– Gondolod? Akkor mivel magyarázod ezt a mondatot?

Hirtelen megfordult, és az anyja orra alá dugta könyvet és a tükröt. Katalin gyanakodva vette át tőle, majd a meglepetéstől kiejtette a kezéből, és a tükör darabjaira tört.

9.

Tim ismételten a monitort bámulta. A képernyőn rég nem látott arc jelent meg. Húsz éve nem látta az idegen nő arcát. Még a hideg is kirázta, ha arra az istenverte kegyetlen éjszakára gondolt, vagy az utána következő napokra, és a halálos kimenetelű hatodik típusú találkozóra.

Kikapcsolta a monitort, hogy ne lássa és ne is hallja a nőt. Most valahogy idegesítette a földön túli idegen nyelv, mely folyamatosan ugyanazt kántálta: Elpusztítjuk a Földet, amit nem tettünk meg húsz éve, most sort kerítünk rá.

Tim a fejét masszírozta, a fájdalom bele-belenyilallt, erős migrén gyötörte. Érezte a csontjaiban, hogy vihar közeleg, akkor szokott ennyire iszonyúan fájni a feje. Máskor a zuhogó eső hangja megnyugvásként hatott rá, most az is idegesítette. Az eső, a fülledt idő, az űrlények fenyegetései, és a találkozó nagy nyomást gyakoroltak rá. Ez a nyár sem lesz gondoktól mentes. Gyülekeztek a Szövetség felett a baljóslatú sötét fellegek. Csak az vigasztalta, hogy találkozni fog a lánnyal. Még az sem érdekelte, hogy az anyja is jelen lesz, aki valószínűleg csomó kérdéssel fogja letámadni, mert húsz éve megválaszolatlan kérdések között élt.

Felvette a telefont és tárcsázta Éva számát.

10.

Éva és anyja az apró szilánkokra tört tükör darabjait próbálták összeszedni.

– Anya, ugye tudod, hogy ez hét év szerencsétlenséget jelent?

Katalin eleresztette a füle mellett a mondatot. Túlságosan lekötötte mindaz, ami lassacskán kitudódik az anyjáról.

– Egyszerűen nem tudom felfogni, hogy az anyám beszélt és írt angolul. És miért pont tükörírással?

– Nem tudom, anya. Nekem is pont ugyanolyan rejtély, mint neked. Vatikán által szennyezett nyelven.

– Mit mondtál? Milyen nyelven? És ehhez mi köze a Vatikánnak? Ezt motyogtad magadban.

– Én? Biztos, hogy nem. Nem szoktam motyogni. Régen, nagyon régen az Illuminátusok vagy a szabadkőművesek használták. A Vatikán nem fogadta el ezt a nyelvet, szennyezett nyelvnek tekintette. Az Illuminátus tagok így kommunikáltak egymással. Valahol olvastam. Ne is figyelj rám.

– Illuminátusok? Azok meg kik?

Évának valahonnan a mélyről egy homályos emlék tört a felszínre, ami a nagyanyjához kötődött. Nyári szünet volt, július vége felé járt már az idő. A nagyszülei kertjében rohangált. Nagypapája imádta a kicsi kertjüket. Minden évben tele volt gyümölccsel, zöldséggel, virágokkal. A kert végéből ki lehetett menni a fokra, ahol rá lehetett látni a Dunára, és felhallatszott a strandolok örömteli nevetése. Éva gyerekként imádott mezítláb rohangálni, beszívni a gyümölcsök és virágok illatát.

Az előbukkanó emlék csupán ennyiből állt: Az imádott nagymama ott állt az almafa és a zöldséges ágyás mellett, és feléje intett, hogy siessen hozzá. A kislány gyorsan visszabújt a papucsába, amit nemrég vett neki az édesapja. Egy almát majszolt éppen. Abban a pillanatban, ahogy visszabújt a papucsba, égető fájdalom nyilallt a talpába. Megcsípte egy darázs, és dagadni kezdett a lába. Estére-hatalmasra duzzadt. Majdnem egy hétig feküdt úgy. Amikor a duzzanat csökkenni kezdett, újból lent üldögélhetett az almafa alatti kispadon a nagyanyja mellette, aki nagyon belemerült az írásba. Egy emlékkönyvbe jegyzetelt. Gyermeki kíváncsisággal kukkantott bele a könyvecskébe, de nem tudta kiolvasni mit firkantott, mert számára akkor még idegen nyelven írt. Angolul. Hiába kérdezte mit jegyzetel olyan nagy lendülettel, csak annyit kapott válaszul, ha majd felnő, mindenre választ fogok kapni.

Pont azt a könyvet tartják a kezünkben az édesanyjával. De mielőtt elmondhatta volna neki, milyen emléket jutatott eszébe a könyv, megszólalt a telefon. Lomha mozdulattal nyúlt érte, elgondolkodva, lassan vette fel és szólt bele.

– Balogh Éva.

II. A találkozó.

1.

Tim két monitort nézett egyszerre. Az egyik sugárzott képtől lehangolttá vált. Mindig ugyanazt mutatta. Ursa folyamatos fenyegetését. Már a hangjától is kirázta a hideg. A másik monitorról Éva nézett vissza rá. Az arc, melyet a lány vágott, kissé lehangolta. Fintorral vette fel a telefont, hangja hideg volt, mint a jég.

– Kedves Éva! – Tim abban a pillanatban, ahogy a lány nevét kiejtette, zavarában elpirult és a hangja tele volt érzelmekkel, hogy újra hallja Éva hangját, pedig nem is állt mellette. De nemcsak ő pirult el, hanem a lány lábai is beleremegtek, amint meghallotta őt. Bemutatkoznia sem kellett, egyből felismerte a férfi hangját.

Katalin az egyik kezében még mindig az összetört tükör darabjait tartotta, és kérdőn nézett a lányára. Jól tudta, hogy ki hívta Évát telefonon. Megfordult, hogy elhagyja a szobát, de a lánya visszatartotta.

– Éva! Örülök, hogy ismét hallom a hangod! – hallgatott el hirtelen, mert rájött mit mondott az előbb. Igaz, hogy így is, úgy is, de örült a lánynak.

– Már el is felejtettem, hogy keresni fog telefonon. – Az állítása nem volt igaz. Azóta idegesen várta a férfi hívásást, mióta felhívta a számot. Napi szinten szuggerálta a telefont, hogy végre megszólaljon.

– Hát igen, engem rendszerint el szoktak felejteni az emberek. Főleg a nők. Csak akkor jutok eszükbe, ha valamit kérni szeretnének tőlem. A barátokkal is ez a helyzet, csak akkor vagyok nekik fontos vagy jutok eszükbe, ha valamire szükségük van tőlem.

Éva nem válaszolt, csupán elgondolkodott a férfi mondatán. Hirtelen megsajnálta őt. Rájött, hogy egy cipőben járnak mindketten. Őt is mindig akkor keresik, ha szükségük volt rá, a szaktudására vagy valami más miatt. De ha neki, vagy épp a nővérének volt valamire szüksége, mindig süket fülekre találtak. Éva idegesen válaszolt a férfinak.

– Gondolom, a találkozóval kapcsolatban hív.

– Mi? Ja, igen! Tényleg! A találkozó! Ha megfelel, holnap délután átruccanhatnál Tolnára.

– Tolnára? – Éva annyira meglepődött, hogy kiabálva ejtette ki az említett település nevét. Anyja leült az ágyára és tátott szájjal hallgatta a beszélgetést, lánya és az ismeretlen férfi között. A gondosan összeszedett tükör darabok kipotyogtak a kezéből.

– Hallom, meglepődtél egy kissé!

– Kissé? Az nem kétség! Mit keres maga a közelemben?

– Mindenre választ fogsz kapni, de ehhez találkoznunk kell, hogy a nagyanyád örökségét teljes mértékben átvedd. Holnap háromkor a központban lévő cukrászdában találkozunk. Anyáddal gyere, valamint hozd el azokat, amik a ládában voltak.

– Hát de… Halló! Letette! Már megint letette! Bunkó, faragatlan fráter! – nézett az anyjára. – Csukd már be a szád, anyu! Holnap háromkor Tolnán kell lennünk a Központban lévő cukrászdánál. Csak tudnám, hogy miről fogjuk megismerni.

– Ők tudni fogják, kik vagyunk. És biztos vagyok abban, hogy mi is megismerjük őket, kapásból.

2.

Késő estére járt az idő. Odakint egyre jobban ömlött az eső, a szél süvített, fák csavarodtak ki a helyükről, és dőltek rá a járdára, úttestre, autókra. Az ömlő esőtől meglazult a föld és beszakadt. Az ország egyes részein, a házak tetejét kapta meg az ítéletidő.

A család vacsorához terített. A katolikus templom tornya akkor ütötte el huszonnégy órát. Az odakint tomboló időtől az áramellátás kissé akadozott. Négyen ültek a terített asztalnál. Amióta Éva egy szó nélkül felmondott, édesapja nem szólt hozzá, éppúgy, mint a nővére. Csak kérdőn néztek rá, mert erre a tettére, még mindig nem adott magyarázatot. Anya és lánya, lassan majszolták a vacsorát. Saját gondolataikkal voltak elfoglalva, hisz’ mindketten ugyanarra gondoltak. Édesapja szólásra nyitotta a száját, mikor hirtelen felcsendült a kisebbik lánya telefonja. Nem túl udvariasan, de beleszólt.

– Mit akar már megint?

Amint meghallotta a férfi hangját, kissé megenyhült a tekintete és a szíve hevesebben kezdett el dobogni. Felállt és egy szó nélkül otthagyta a családját a konyhában.

– No lám! Idegesnek tetszünk lenni?

– Idegesnek tetszünk lenni? Nem tetszünk, de muszáj! Maga nem volt ideges, amikor randira hívta a szervezet egyik tagja? – A férfi nem vette észre a lány hangjában a gúnyt.

Katalin felállt az asztaltól és a lánya után ment. Férje és a nagyobbik lánya kérdőn néztek egymásra. Nem tudták felfogni, mi történik a szemük előtt, amire nem találják a választ.

– Mi az a nagyon fontos, így késő este, ami esetleg nem várhat a holnapi találkozóig?

– Elfelejtettem mondani, hogy hozd magaddal a barátodat is!

Éva azt hitte rosszul hall.

– De hát honnan tudja… honnan tudja ezeket a dolgokat? És miért hozzam el magammal Attilát?

– Azért, mert benne volt a záradékban!

– Záradék?

– Nem olvastad végig? – Éva nem válaszolt. – A záradék úgy hangzik: miután felnyitottad a borítékot, elolvastad a tartalmát, majd felhívtad a szervezetet, a tagjává válsz, a barátaiddal együtt. Őket is köti majd a titoktartás. Arra kérlek, hívd fel, és készítsd fel őket arra, ami rájuk vár. Nekik is, mint neked, az életük gyökeresen meg fog változni. Nincs visszaút, az Androméda tanács törvényei innentől kezdve rátok is érvényes. Holnap háromkor Tolnán.

A vonal megszakadt, Éva ránézett az anyjára és sírva fakadt, majd lassan mindent elmondott neki.

A papíron tényleg volt egy apró betűs rész, amit nem vettek észre. Pontosan azt tartalmazta, amit Tim Night közölt a lánnyal.

**

Azokban a percekben, mikor Tim Night Évával beszélt, az Androméda ködben Aha, egy különleges rádióadást fogott. Ursa ideges hangja csendült fel, mely arra biztatta a többi bolygó lakosait, hogy egy invázió keretében, egységes támadást hajtsanak végre a Föld ellen. Melynek fő célja, a szervezet elpusztítása és Balogh Éva elrablása. Valamint, az emberiség eltörlése a Föld felszínéről.

Aha azonnal hívta az apját.

3.

Ursa folyamatos üzenetküldést folytatott a többi bolygó lakosaival. A terve egyszerű és gyorsan kivitelezhető. Az idő szerint tíz óra volt hátra a kivitelezéséhez. Ehhez sok elegyre volt szüksége, akik mellé állnak és segítik. Tudta jól, hogy sokan vannak, akik szívük szerint támadást indítanának a Föld ellen. Tudta, hol kell keresni azt, aki biztos, hogy mellé áll. Olyan valakiről volt szó, aki húsz évvel ezelőtt ott volt azon a napon, mikor Éva nagyanyja meghalt. Azon a bolygón található valami, ami segítené őt. Héra Naprendszer az Androméda ködtől tízezer fényévre lévő hatalmas bolygó gyíklényei, örömmel fogadták a nő üzenetét. Apód a bolygó vezetője, húsz éve várta ezt a napot. Ursával együtt, személyes elszámolni valójuk volt a leszármazottakkal, vagyis Évával és az anyjával.

Annak idején Rózsa, komoly sérülést okozott mindkettőjüknek. Nem tudott felejteni, húsz éve bosszút forralt.

– Kedves Ursa, rég hallottam felőled! Hogy vagy?

– Gondolhatod, hogy érzem magam! Hasznos és számodra örömteli hírt hozok! Húsz éve figyelem a szervezetet, húsz éve figyelem a nő leszármazottjait. Nemrégiben Rózsa unokája megtalálta a nagyanyja átkozott papírjait, és vele együtt az okmányt az örökségéről. Mivel kinyitotta és felhívta a számot átvette azt.

– Ó, ki avatja be a szervezet titkos világába?

– Tim Night!

– Ó, az átkozott! Azon az éjszakán kicsúszott a karmaim közül. Most nem fog megmenekülni! Most nem!

– Minden támogatást meg fogsz kapni tőlem! Amit akkor nem tudtunk elérni, most az ölünkbe hullik! Még megvan?

– Hogyne! – mosolyodott el Apód. – Tovább is fejlesztettük! Bevetésre készen áll!

– Helyes! A ti időszámításotok szerint húsz óra múlva!

– Az mindjárt lepereg! A Hold féloldalt áll. Lassan éjszakába borulunk. Parancsot adok a készülődésre!

Ursa eltűnt a képernyőről. Apód megnyomott egy gombot az asztalon, és hangos sivítás rázta fel a bolygót.

Méhkasaként özönlöttek a bolygó lakói.

4.

Éva szemére egész éjjel nem jött álom. Forgolódott az egyik oldalról a másikra. Ha sikerült elszundítania, akkor különböző kinézetű földönkívüli lényekkel viaskodott, akik mindenáron magukkal akarták vinni, hogy bosszút álljanak rajta a nagyanyja vétkei miatt. Hogy elterelje a gondolatait, Tim Night-ra gondolt. Igyekezett elképzelni a férfit, hogy nézhet ki. De ez sem jött össze. A maga elé képzelt férfi feje hirtelen összezsugorodott és percekkel később egy ovális fejű, hatalmas szemekkel teli fej bukkant elő, és a kezében egy injekciós tűt tartott. A furcsa idegen, mindenáron, meg akarta győzni arról, hogy ő az a férfi, akit felhívott, és azért tartózkodik a Földön, hogy azt lakosaival együtt megsemmisítse. Éva lesz az egyik segítője a terv kivitelezésében.

Éva felült az ágyon, folyt róla a víz. Az idő lassan telt, még csak hajnali három óra volt. Gondolkodás nélkül tárcsázott. Hosszan kicsengett, mire egy álmos férfihang beleszólt a telefonba.

– Te vagy az? Minek köszönhetem a kora reggeli hívást? Elnézted az időt vagy mi van? Tudod, hány az óra?

– Bocs!

– Semmi gond! Biztos nagyon fontosat szeretnél mondani, ha ilyen korán csörömpöltél. Még szerencse, hogy nem kapcsoltam ki vagy halkítottam le.

– Még szerencse! – Éva hirtelen ötlettől vezérelve hívta fel Attilát. Konkrét terve még nem volt arra, hogyan hívja össze a barátait és adagolja be számukra, mi történt vele és mi fog velük is történni. – Történt valami, igen fontos és érdekes dolog. Egy dolog, amihez neked is közöd lesz, illetve már van. Szeretném, ha ma átjönnél reggel és megbeszélnénk ezt a dolgot.

– Hát hogyne! Ha már ilyen szépen kérsz, hajnalok hajnalán. Kilencre ott vagyok.

Attila egy évvel volt idősebb nála. Jóval magasabb, de ugyanolyan vékony és szemüveges, mint ő. Középiskolában egy osztályba jártak, egymás mellett ültek, és az élet úgy hozta, hogy még a főiskolán is csoporttársak lettek. De hogy volt képes összejönni vele, a mai napig nem tudott rájönni.

Visszabújt az ágyba és lassacskán elaludt. A bejárati csengő követelőző hangjára riadt fel. Kata csevegő hangnemben terelte befelé a váratlanul betoppanó vendéget. Éva hallotta Attila szabadkozását, szót ejtett a hajnali telefonhívásról. Kata igyekezett a fiút megnyugtatni. Nem véletlenül hívta a lánya olyan korán, és kért tőle reggeli találkozót.

Éva kivonszolta magát a konyhába. Attila meg akarta csókolni, de Éva elhúzódzkodott tőle.

– Hát nem ilyen fogattatásra számítottam, ha már voltál kedves hajnalok hajnalán felébreszteni és iderángatni. Anyukád sem mondott semmit.

– Ülj már le! – mordult rá a fiúra, aki azonnal helyet foglalt.

– Ezt most nem értem! Nagyon idegesnek tűnsz?

– Hallgass már el! Az is vagyok, és nem ok nélkül! Addig ne szólalj meg, míg be nem fejezem a mondanivalómat.

Attila és Kata is csendben figyelték Évát.

– Gyerekkoromban a nagyanyám – hallgatott el egy pillanatra, mély levegőt vett és folytatta a történetet –, furcsa meséket mondott számomra, ami sosem szólt egyébről, mint a földönkívüli életről, más galaxisok és bolygók lakosairól. Féltem. Rettentően féltem, mikor ezekről a dologról mesélt. Mindig mondta, hogy ezek a mesék nem az ő agyszüleménye, hanem maga a valóság. Voltak idők, amikor egyszerűen köddé vált, csak napok múlva tért vissza. Sosem beszélt vagy válaszolt arra a kérdésünkre, hol járt. Húsz évvel ezelőtt egy novemberi nap örökre eltűnt. Titokzatos módon vesztette életét, titokzatos férfiak érkeztek hozzánk a halálhírével és a temetésén csak az anyám vehetett részt – mutatott rá az anyjára. – Azóta eltelt húsz év és pár héttel ezelőtt megtaláltam a nagyi ládáját. Felnyitottam és rátaláltam a végrendeletére. Nekem szólt, amit átvettem egy telefonhívással. A nagyanyám egy szervezet tagja volt.

Fogta a naplót és a papírokat majd a férfi elé dobta, aki kapva kapott utánuk. Éva és az anyja csendben várták, míg tanulmányozta a naplót, majd kérdőn nézett a két nőre.

– Ez most valami vicc, igaz?

– Sajnos nem! – hajolt közel hozzá – Ez a valóság! A nagyi egy olyan szervezet tagja volt, amelynek egyik fő célja eltitkolni az emberiség elől a földönkívüli élet létezését. Azzal, hogy megtaláltam a ládát és felhívtam a számot, én is a szervezet tagjává váltam, veled együtt. És nem csak te, hanem anyu is, a testvérem, apu és a többiek. Nincs visszaút.

– Elengednéd a pólóm? – kérdezte Attila, majd hisztérikusan nevetni kezdett. Éva egy pofonnal jutalmazta. Attila a hirtelen feltörő nevetést abbahagyta, és meglepetten nézett a lányra, majd tett két lépést hátra, ha a lány még egyet lekeverne neki, ne tudja elérni. Ő nem ilyennek ismerte Évát, aki csak úgy, pofonokat osztogatna bárkinek is. – Köszi. Már sokkal jobb.

Mintha mi sem történt volna Éva folytatta.

– Egyrészt segítened kell. Másrészt arra kért valaki a szervezetőből, hogy ma veled együtt Tolnán találkozzam vele.

– Mi van?

– Attila! – fogta meg a vállát a lány, és igyekezett nyugodt hangon beszélni hozzá. A fiúhoz acélidegek kellettek, mert sajnos a gondolkodása lassú volt, néha értetlen vagy túlontúl okoskodó. – Értsd már meg! Te is a szervezet tagjává váltál, csak azért mert együtt vagyunk. Hetekkel ezelőtt ott kellett hagynom a munkahelyemet, benne volt a végrendeletben. Olvastad. Téged is erre fognak kérni. Ma találkoznom kell valakivel a szervezetből, és arra kért, hogy te is gyere el velem és anyuval. Úgy érzem, beletenyereltem akaratomon kívül valamibe. Veszélyben az életünk. De nemcsak a miénk, hanem az egész emberiségé. Szerintem a nagyanyám talált valamit, ami miatt meg kellett halnia. És addig nem nyugszom, míg rá nem jövök az igazságra. Tessék, ezt is olvasd el. Van rá még időd. Mindkettő a nagyi feljegyzései. Talán ettől jobb belátásra térsz.

5.

Attila zavaros tekintettel nézett a két nőre. Reggel volt még számára túlságosan is. Alig értette barátnője szavait. Kezébe vette a könyvet és a lapokat. A borítója inkább hasonlított egy naplóra, mint könyvre. A fiú leült. Bamba tekintettel bámult továbbra is rájuk, majd a könyvre és a papírokra. Úgy tűnt a két nő számára, hogy Attilát nem sok választja el a sírástól. Szerencsére nem ez történt. Attila a lapokkal és a két könyvvel visszafordult az asztal fölé és közel egy óra alatt áttanulmányozta. Forgatta jobbra balra a papírokat, írásokat, képeket és a feljegyzéseket. Némelyik felett sokáig elidőzött.

Éva merev tekintettel nézte őt. Több minden tükröződött az arcán a fiúnak az olvasás során, de a legtöbbször riadalom volt leolvasható róla. A keze remegett, ahogy lapozott. A lapok, melyeket tartott, úgy szálltak a padlóra, mint a frissen hulló hó a tájra. Éva lehajolt értük, akkor vette észre, hogy az anyja nincs a konyhában.

Attila rögtön válaszolt a fel nem tett kérdésére.

– Kiment! Na, idefigyelj! – fordult komoly arccal a lány felé. Éva kissé meglepődött a hangnemen és Attila komolyságán. – Amit elmondtál nekem, azt hittem a te és a nagyanyád agyszüleménye. Tudod nagyon jól, úgy, mint téged, engem is érdekelnek a paranormális jelenségek. Idefigyelj. Óriási galibába került a nagyanyád, vele együtt ti is, és mint mondtad, én is. Ha igaz, ami ide le van írva, akkor borzasztó nagy világproblémával állunk szembe.

– Ezt eddig is tudtam! Valami nem stimmel a feljegyzésekkel, nagy bajról árulkodnak! Tudnám mi az a "V" betű. A többi rövidítésről biztos vagyok. És a mondatról is, mert nagyon jól ismerem, hisz’ nap mint nap erről szólnak a médiában a hírek. Az internetről már nem is beszélve. Attila! Ez nem paranormális tevékenység, az egészen más.

Attila két dolgot eresztett el a füle mellett. Ha jobban odafigyelt volna a lányra, későbbiekben nem értetlenkedett volna egy bizonyos helyen, és évek múlva sem, mikor ismét az emberiség életét fenyegette egy szervezet.

– Azt én sem tudom. Úgy látszik, néha igazat írnak az újságok. Sosem hittem ebben a felvetésben.

– Mi lenne az?

– Az, hogy az idegen civilizációk évezredek óta jelen vannak az életünkben. Benne vagyok! Átmegyek veled Tolnára, és találkozok az ismeretlen férfival. Mint már mondtam, érdekelnek a paranormális dolgok, felcsigáztad az érdeklődésemet a téma iránt.

6.

A bolygón már alkonyodott. Az Androméda tanács vezetője Alfa, egy írásba merült bele, amikor lánya, Aha berontott hozzá. Alfa felnézett a lapokból, látta lánya arcán az aggodalmat. Tudta, valami megint történt. Valami rossz.

– Történt valami lányom? Idegesnek tűnsz?

– Történt. És nem is akármi, apa. Ursa, aktiválta magát és folytatja ott, ahol jó pár fényévvel ezelőtt abbahagyta. Továbbá, kapcsolatba lépett a gyíklények vezetőjével, Apóddal.

Alfa felállt, megkerülte az üvegasztalt, megállt a lányával szembe. Vállára tette a kezét és mélyen a szemébe nézett.