Fedélterv: Szabó Vince / Malum Stúdió

Műszaki vezető: Vaisz György

© Szabó Tünde, 2014

© Ciceró Könyvstúdió, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-054-8

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

AZ ALIBI

A család

Anya

Ádám – Adrienn édesanyjának élettársa

Balla Dávid – Adrienn édesapja

Iván – Balla Dávid öccse

Bébé 11. d:

Karesz – Adrienn legjobb barátja

Márk – Karesz ikertestvére

Balázs – Márk legjobb barátja

Atesz – Márk haverja

Mike – Márk haverja

Dani – Márk haverja

Kata – Dani barátnője

Móni – Kata barátnője

Sziszi – DÖK-ös

Vica – Janó és Peti húga

Laura – drámakörös

És mások

Janó – a Bébé „fenegyereke”

Timi – Adrienn általános iskolai osztálytársa

Saci – Karesz barátnője

Gyöngyi – az „áldozat”

Bennett – számítógépzseni

Ivett – Balázs barátnője

Olivér – Gyöngyi gyerekkori barátja

Rebeka – Márk exbarátnője

Réka – Balázs húga

Rita – az iskolatitkár unokahúga

Hajni – drámakörös

A Bébé dolgozói

Szomorjai Lajos tanár úr – a drámakör vezetője

Vajda igazgató úr

Toni – iskolatitkár

Mindenki más

Motyó – Adrienn és Karesz haverja

Fodor Annamária – orvos, Gyöngyi édesanyja

Ambrus Krisztián – magánnyomozó, Kata bátyja

Zsidai Dóra – újságíró, a Hírharsona munkatársa

Pethő Peti – Janó és Vica bátyja

Domonkos Viktor – Márk és Karesz édesapja, ismert személyiség

Tordai Viktória – A Hírharsona főszerkesztője

Lóri – benzinkutas

Elvira néni – Kareszék házvezetőnője

Rendőrök

Kolozsvári nyomozó

Szuha nyomozó

Haraszti nyomozó

0. NAP

– Pendrive? – visszhangozta Karesz álmatagon, miután helyzetfeltáró monológom végére értem. – Bakker, egy pendrive miatt vertél fel?

Szinte láttam magam előtt, ahogy az ágy szélén ül, ahová azért gördült ki, hogy elnémítsa az éjjeliszekrényén hagyott telefonját, aztán megpillantotta a nevem a kijelzőn, és hosszas gondolkodás után ugyan, de végül csak fogadta a hívást, amit persze pár másodperc múlva már meg is bánt. Most pedig nyilván görnyedve könyökölt a combjára, és szabad kezével a fejét fogta.

– Nem akármilyen pendrive. Ritka ronda zöld – szemezgettem a mütyürrel. – És nem mellesleg a küszöbön hagyták egy borítékban, semmi feladó… semmi sincs rajta, csak a nevem – foglaltam össze mindazt, amit az elmúlt egy percben az izgatottságtól kicsit szaggatottan már feltártam előtte. Az ágyamon ültem törökülésben, kezemben az ominózus mütyürrel, mellettem a boríték, amiben semmi mást nem találtam, csupán a pendrive-ot.

– Hallasz te engem? Szerinted érdekel? Egyébként is ilyenkor szombat éjjel…

– Vasárnap tizenegy óra – korrigáltam, csak a pontosság kedvéért. Ez van, ha valakinek túl jól sül el a szombat éjjeli bulija.

– Neeeem ééééééérdeeeekeeel – közölte mufurcul, amolyan szájbarágósan.

– Talán vírus. Mi mást küldenének névtelenül?

– Igaz – hagyta rám abban a reményben, hogy ezzel máris leszerelhet.

– Megnézem – határoztam el magam végül, lazán felpattantam, és a következő másodpercben már azért küzdöttem, hogy megmaradjak a törökülésben elgémberedett lábaimon. De ennyi engem vissza nem tart, ha hajt a tenni akarás. Óvatos léptekkel odabotorkáltam az íróasztalomhoz, és megkönnyebbülten huppantam a székbe.

– Előbb ments le mindent! – figyelmeztetett egy fokkal máris éberebben.

– És mesélj, hogy sikerült az éjszaka? – érdeklődtem, miközben arra vártunk, hogy bemelegedjen szegény gépem.

– Aha – felelte elnyomni kívánt sóhajjal. Az már magában beszédes, amikor egy srác eldöntendőként értelmez egy nem annak szánt kérdést, vagyis abban már biztos lehettem, hogy vagy nagyon jól, vagy katasztrofálisan végződött a Tamara-projekt.

Villámgyorsan bepötyögtem a jelszavamat, és egy pillanat múlva saját magam bámult rám a képernyőről. Mivel egészséges önkritikával áldott meg az ég, tutin nem teszem ki háttérképnek a saját fotómat, és főleg nem egy ehhez hasonlót, ahol a szemeim bandzsára satírozva, a homlokomból két szarv ágaskodik, füleimet egy elefánt is megirigyelhetné, és a hajam szerteszét, mintha épp kétszázhúsz volt szaladt volna végig a testemen.

– Leszakadhatnál már a cuccaimról – dünnyögtem fásultan.

– Mondtam, hogy jobban kellene vigyáznod. Csak azt akarom benned tudatosítani, hogy ha nem figyelsz oda, bármi történhet – magyarázta okítóan, jó szándéktól vezérelve. Aha.

– Nem te küldted a pendrive-ot? – villant fel az agyamban a mindennek értelmet adó ötlet, tényleg nem is tudom, miért.

– Nem. Pedig jó poén. Elsütöm mással.

– És tessék, máris volt értelme annak, hogy felhívtalak – kaptam a szövegén azonnal, miközben bedugtam a pendrive-ot a gépbe. – Most már tudsz egy új módot arra, hogyan szívass meg másokat.

– Megérte. – A hangja alapján: nem, nem érte meg.

Közben a monitoron felugrott a jelszót követelő kis ablak.

– Jellemző – sóhajtottam némi csalódottsággal. – Jelszót kér – tájékoztattam Kareszt is. – Akkor nem vírus. – Szórakozottan pötyögtem be a „golyó” szót, amit pihent agytekervényeim először dobtak fel, de mily meglepő, nem tört meg a jelszókérő. – Mi van, ha csak azért küldték, hogy vigyázzak rá? Mint a filmekben. El kell raknom, és előbb-utóbb megjelenik valaki, és visszakéri. Én vagyok a biztosíték.

– Igen, egy maffiatag majd pont egy olyan csajt szúr ki magának a felhozatalból, mint te – vélte Karesz enyhe gúnnyal. – Maradok annál, hogy valaki szórakozik veled.

– Vagy ajándék – dobtam fel.

– Ja, az a figyelmes fajta, gondosan levédve jelszóval – értett egyet a maga szarkasztikus módján.

– Minden egy irányba mutat. Csak te lehettél.

– Aha. Én voltam. És most élvezem is minden pillanatát ennek az egésznek, nem jön le egy az egyben? A kézírás a borítékon nem ismerős? – vette gyakorlatiasra. Ellenkezés nélkül tértem vissza az ágyhoz, hogy újra szemrevételezzem a borítékot.

– Nem.

– Nincs benne semmi? Nincs ráírva a belső oldalára semmi?

Bár ezt a kört már saját indíttatásból is megtettem, még mielőtt őt felhívtam volna, most újra bepróbálkoztam. A helyzet azóta sem változott: a boríték papírja a címzést leszámítva kívül-belül fehér volt, mint a hó.

– Semmi. Talán forró vízbe kellene áztatnom, vagy gőz fölé tartani, vagy nem tudom.

– Aha, mindenképp – támogatott teljes erőbedobással, de azért ismertem annyira, hogy tudjam, bár ez nem az ő műfaja, magában kifejezetten szórakoztatónak találja az elképzelést, ahogy kigőzölök egy szimpla papírborítékot.

– Látom, már nem sok hasznodat veszem – szóltam rá szigorúan, csak hogy érezze, nem örülök a tipikusan komolytalan hozzáállásának. – Nem mintha bármikor máskor hasznodat venném.

– Nekem is van jobb dolgom, minthogy a te kémregényedet hallgassam – vágott vissza flegmán. – Egyébként meg szerintem gondolkozz el azon, ki és miért akarna téged megszívatni. Az első helyet, amit nekem szánnál, hagyd üresen, nem én voltam. – Vicces, de rajta, a legjobb barátomon kívül senkiből sem néztem volna ki ilyesmit. Én általában nem váltottam ki szélsőséges érzelmeket az emberekből… legalábbis az elmúlt években. Csináltam volna valamit, amit észre sem vettem? Azt Karesz kiszúrta volna. – Ha pedig ezzel végeztél – folytatta a srác a dirigálást –, azon töprengj el, ismersz-e olyan idiótákat, akik képesek ilyesmire… és nem, ne rám gondolj. – A kis gondolatolvasó.

– Egyéb óhaj, parancs, kívánság? – játszottam az utasítgatásán megbántódót.

– Reggelre felejts el.

– Adná az ég! – és szakítottam a vonalat.

További pár másodpercig gondolat nélküli aggyal szemeztem a jelszót kérő ablakkal.

Aztán bevillant a tény, hogy a modern kor gyermeke vagyok, mit nekem holmi jelszóbekérés, amikor itt van a végtelen internet tele olyan információval, aminek felfelé kerekítve a kilencvenkilenc egész kilencvenkilenc százada nem érdekel ugyan, de köztük megbújik az a bizonyos tű a szénakazalban.

Először az általános módszerrel próbálkoztam, bevetettem a hálót átszövő gigakeresőt, ami azért egészségtelen, mert hiába szűkíted újabb és újabb szót beadva neki, még mindig milliónyi linket, leginkább csak hirdetéseket és nagy általánosságban megfogalmazott jegyzeteket, újságcikkeket, programletöltési lehetőségeket dob fel.

Szóval másképp futottam neki. Ráhajtottam a programokra. Ezzel a módszerrel rövid időn belül találtam kilencet, mind megígérte nekem, hogy seperc alatt megoldja minden gondom-bajom. Aha. Én elhiszem, hogy ezeket a programokat arra fejlesztették ki, hogy jelszavakat törjenek fel, de hogy arra nem jók, az is biztos.

Úgy egyórányi neten lógás után, aminek egyébként egyetlen eredménye, hogy csillagokat láttam, bármerre is néztem, végső megoldásként rászabadítottam magam a fórumokra, mert hát utolsó reménysugárként ki másban bízzak, ha nem egy halomnyi szakemberben, akik csak arra vágynak, hogy a hozzám hasonló tudatlanoknak segítsenek.

Vagy tíz olyan oldalra is beregeltem, ahol olyan topikokat szagoltam ki, amikben a sajátoméhoz gyanúsan hasonló kérdéseket dobtak fel, majd miután minddel melléfogtam, hét másik weblapon nyitottam új fórumtémát a saját problémámnak. Minek kicsinyeskedjek, ha párhuzamban is futhat a dolog?

A türelmemmel viszont hadilábon álltam. Eltökéltem ugyan, hogy míg a válaszokra várok, mégiscsak nekiveselkedem a házinak, mert nyilván oka van, hogy feladták őket, de a gondolat is nevetséges. Olyan sok dolog várt rám: e-mailek, egy kis Facebook, a kezdő írók gyűjtőhelyét is átböngésztem, plusz egy vadonatúj szobából kiszökős játékot is feltettek a kedvenc játékoldalamra, márpedig mint szakértő kötelességemnek éreztem lecsekkolni a minőségét.

Ez van, átlag gimnazista vagyok, aki vasárnap este veselkedik neki a hétfői házinak, a beadandókat mindig a határidő előtti nap írja meg, a kötelezőket is csak az utolsó pillanatban olvassa ki, a szorgalmi feladatokat és az ajánlott olvasmányokat pedig hanyagolja.

Persze az is hozzátartozott, hogy úgysem tudtam volna koncentrálni; minden tizedik percben rákattintottam öt-hat fórumoldalra, mindig másra, érkezett-e már válasz.

És igen. Végre befutott egy. Egy srác Michiganből közölte velem, hogy némi plusz információt díjazna azon kívül, hogy van egy pendrive-om, ami jelszót követel, és ne is nagyon adjam alább a mindennél, például a felugró ablak színe meg a teljes szövege. Szófogadóan leírtam, amit kért, és szinte azonnal érkezett is a válasz. Egy linket küldött, ami egy újabb, látványosan amatőr programhoz „vezetett”. Én biza nem haboztam: kaptam az alkalmon, azonnal le is töltöttem.

Zéró eredmény.

Szerencsére a vasárnap délutánomat egyébként sem terveztem hú, de izgalmasra. Csak rászántam magam az ebéd utáni mosogatásra, ami általában az én reszortom, főleg, ha anya órákat sürög-forog előtte, hogy étel kerüljön az asztalra. Nem a kedvenc elfoglaltságom, magyarán utálom, és anya sajna nem támogatja az ötletemet, hogy nagyüzemi zenelejátszó kerüljön a konyhába, szóval még az sem teszi kellemesebbé. De hát a hagyományoknak hódolni kell, és ez már évekre visszanyúló szokás, amit még apa vezetett be. Gondolom, ezzel akart bevágódni a feleségénél. Neki biztos származott belőle haszna… nekem vajmi kevés. Apa már nincs, én maradtam. A mosogatás is.

Miután a konyhai robottal végeztem, nagyjából összegányoltam a házit is. Elégedetten söpörtem félre azzal, hogy ha reggel vagy a szünetben átismétlem, nem lesz semmi gond. A magolós tárgyakkal általában nem is szokott, csak az a hülye matek… Ha azzal nem áld meg az ég, meg a hülye görögök… Utáltam minden idegszálammal!

Rávetettem magam az ágyamra, és a kezembe kaptam a könyvem. Még csak pár oldalt olvastam el, amikor befutott a hívás. Néhányan a környékről felvetették az ötletet, hogy egy szeptember eleji délutánon elfogadható a hőmérséklet egy kosármeccsre. Magyarán húzzak a pályára, hogy rongyosra verhessenek végre. Mivel ideálisabb hétzáró programot el sem tudhattam volna képzelni, mint ripityára verni néhány, a semmire nagydumás szomszéd srácot, azonnal pattantam is.

És ezzel a döntésemmel ástam alá az elkövetkező pár hetem, sőt ha nagyon mélyen belegondolok, az elkövetkező pár hónapom békéjét.

Igazából minden annak a nyamvadt iPodnak köszönhető. Vagy inkább a zenemániás édesapámnak, hisz tőle örököltem azt a rossz szokásomat, hogy szinte mindig zenét hallgatok, például akkor is, amikor este nyolc körül keresztülvágok a teknősös játszótéren, ahol egyébként egy teremtett lélek sem jár ilyenkor.

Tehát ha az iPod nem döglik be, a zenefüggőségem nem késztet megtorpanásra azon nyomban, hogy megbütyköljem, akkor nem hal el a talpam alatt zörgő apró fehér kavicsok zaja, és a hirtelen csend nem téveszti meg Janót, aki jöttömre – mint kiderült, nem minden ok nélkül – bevetette magát a fák közé. De megtévesztette: a zaj elülését annak tulajdonította, hogy tiszta a levegő, ezért kikászálódott a rejtekéből.

Fel sem figyeltem a recsegésre (ha volt egyáltalán), túlságosan lekötött, hogy életet leheljek a végleg kinyúlni látszó szerkentyűbe, és amikor egy szakszerű kocogtató mozdulat hatására tényleg életre kelt, megkönnyebbült mosollyal, még mindig a kijelzőt figyelve gyanútlanul indultam útnak. Így gyalogoltam bele fokozott sebességgel a fák közül épphogy kikecmergő Janóba, aki ugyebár szintén nem számított rám.

Őt az első meglepetésen kívül nem rázta meg különösebben a „kölcsönhatásunk”, de én a lendületemnek köszönhetően egyrészt alaposan bevertem a fejem az állába, másrészt visszapattantam róla, és két lépést is hátratántorodtam. Azt hiszem, még a burleszkfilmekre jellemző karhadonászás sem maradt el, de az esés így is befigyelt volna, ha nem ragadja meg a könyökömet.

A segítő szándék ellenére, amíg fel nem ismertem, hogy ő az, alaposan átjárt a félelem. Azért nem egy kellemes élmény ám a kihalt játszótéren belefutni egy magas, sötét árnyékként testet öltő idegenbe. Hirtelen Stephen King Ragyogása ugrott be, csak sövényállatok helyett mászókákkal.

Eltartott pár másodpercig, amíg rendeztem soraimat. Csak akkor engedett el, amikor véglegesen visszanyertem az egyensúlyom, addigra pedig már tényleg sikerült beazonosítanom a személyét, vagyis a lelki békém is helyre zökkent.

– Bocs – dörmögte. Ha kicsit jobban odafigyelek, észreveszem, hogy zavarba hoztam a felbukkanásommal, legalábbis az, hogy tekintete végigpásztázta a terepet, felmérendő, egyedül vagyok-e, arra utalhatott volna.

Engem viszont lekötött a logikai lánc szövése, ami abból indult ki, mit is keres Janó a parkunkban, sőt egyáltalán a környékünkön. Emlékeim szerint konkrétan gyűlölte ezt a helyet, pár éve legalábbis még úgy beszélt róla, mint egy lepratelepről, és úgy egészében a kerületnek ezt a részét a Pokol hetedik bugyrának tartotta… illetve tartotta volna, ha tudja, mi is az.

Ráadásul Janó vajmi ritkán járkál egymagában, szóval nyugodt szívvel feltételezhettem, hogy akad még egy-két… négy-öt srác az ágas-bogas bokrok között.

És kettő meg kettő az ugyebár négy, szóval Janóék tutin nem városnézésre ugrottak át a kerület másik végéből.

– Semmi baj. Szia. – A választ már meg sem vártam. Már ha lett volna. Janó régen sem az illemtudásáról volt híres, mostanában sem a nekem köszöngető fajta. Na, ő, a haverjai és a családja… ők például felkerülhetnének az esetleges pendrive-küldők listájára, de valahogy nem tűnt reálisnak, hogy évekig semmibe vesznek, aztán most, egy békés vasárnap reggel, bumm, lecsapnak rám… egy borítékba rejtett pendrive-val. Nem, asszem, ez nem Janóék stílusa.

Csak miután már kiértem a játszótérről, vettem észre, hogy az iPod, minden rossznak okozója, nincs a kezemben. Ismét megálltam és reménykedve ellenőriztem, hogy nem került-e valami csoda folytán a zsebembe, de nem. Hiába tapogattam át a ruhámat, az iPod a Janó okozta meglepetésemben, vagy inkább ijedelmemben kipottyant a kezemből.

Halk, tintaképes káromkodással fordultam vissza, még jobban szaporázva a lépteimet tettem meg a visszautat, és ezért is csoda, hogy még időben le tudtam fékezni ahhoz, hogy a pár nem szúrt ki. Merthogy Janó immár egy lányt ölelgetve ácsorgott ugyanott, ahol én egy-két perccel korábban elváltam tőle. A szitu félreérthetetlen. És közben mindent meg is magyarázott, azt is, miért ugrottak a fák közé ezek ketten a jövetelem hangjára. Féltek a lebukástól.

Miután átlendültem „a romantikus értelemben foglalt osztálytársam, Kata” és „a sokak által már bűnözőpalántaként elkönyvelt, alsó-középosztálybeli sulitársam, Janó” páros okozta első reakción, máris minden érzékem visszavonulót fújt: hátat fordítottam, és kicsit ráhajtva a sebességre újra hazaindultam.

Két hónap múlva lesz a szülinapom, arra úgyis egy új iPodot kértem az állandóan bekrepáló régi helyett. Inkább kibekkelek két hónapot, mint hogy most felvállaljam Kata előtt, hogy ismerem a kis titkát.

Majd Karesz.

Majd holnap.

Késtem. Fiatal vagyok, fenntartom a jogot, hogy egyes szabályokat néha ne tartsak be, de sajna anya nem értékeli az életfelfogásomat, és helyzetéből adódóan mindenféle úton-módon ezt ki is fejezi.

Nem a leggazdagabb környéken lakunk, de szeretem az utcánkat. Egyszerű, nem túl terebélyes házak, átlagban alacsony kerítések, ritkán zárt kapuk, kis virágokkal díszített faverandák, kedvesen pislákoló lámpák, szimpla zöld, de hibátlan gyep, ahová a kissrácok szívesen kipakolják a játékaikat, majd este nyugodt szívvel ott is hagyják. Nem ám, mert nem félnek a tolvajoktól meg minden, sokkal inkább utálnák, ha vissza kellene cipelni őket a házba. Fárasztó. Ismerős sztori, hasonló érzések öntenek el, amikor anya azzal a követeléssel áll elő, hogy tegyem helyre a cédéimet és az iPodomat. Hát, ez utóbbival most egy darabig nem lesz gondom.

Alig léptem a házunk elé, még csak egy lépéssel hagytam el a szomszédék kertje előtti járdaszakaszt, kivágódott az ajtónk és megjelent anya a küszöbön. Nem az a rajzfilmszerű látvány volt a kiáramló fényben egy csípőre tett kezű, lábát széles terpesszel megvető árny, de bárcsak az lett volna. Akkor nem láttam volna mérges arcát.

Tekintetemet végig rászegezve átvágtam a kertünkön, és szaporán feldobogtam a verandára vezető három lépcsőn. Egy pillanatra megtorpantam, leellenőrizendő, hogy nem hatotta-e meg a bájos bocsánatkérő arckifejezésem, de szomorúan konstatáltam, hogy ehhez sokkal többre lesz szükség. Leszegett fejjel bemasíroztam mellette, és pár másodperc múlva csapódott az ajtó mögöttünk.

– Merre jártál, kis bogaram? – szegezte nekem a kérdést az apró előszobában. Nyitottam volna a számat, de nem kaptam lehetőséget. – Gondolom, valami tér-idő kátyúba ragadtál az-után, hogy időben elindultál, hogy hazaérj, ahogy azt megbeszéltük. – Ismét kísérletet tettem a megszólalásra, de nem hagyott kibontakozni. – Igen, csak az lehetett, mert más elfogadható ok nem létezik arra, hogy miért nem értél haza időben.

– A többiek tehetnek mindenről! – vágtam ki. Ez az a szöveg, amit hosszú életem során vagy milliószor bevetettem, nem csoda hát, hogy anya némi fenntartással fogadta.

Talán úgy tűnik, nem szép, hogy aljas mód a „többiekre” kenek mindent a hátuk mögött, de ez amolyan egyezményes dolog. Ugyanebben a pillanatban ők is ugyanezzel az alapmondattal adogatva hárítják el a szülői dorgálást, és nem kérdés, teszem azt, Motyó jóval többször hajtogatja, mint én… le merném fogadni, hogy olyan esetekben is, amikről nem is tudok.

– Kosaraztunk, és senki sem figyelte az időt. A végén már összevissza cserélgették az embereket a csapatokban, aztán meg összevesztek azon, hogy ki nyert, mert már arra sem emlékeztek, hogy ki hol volt… – hadartam kicsit eltérve az idő-témától, de anyát egyáltalán nem tette boldoggá az információdömping.

– Ugye, nem a parkon keresztül jöttél? – meredt rám döb-benten.

– Az rajta van a tiltótáblán? Mert a legaljára eddig még nem sikerült eljutnom.

– Mostantól rajta van. Az első helyek egyikén – felelte ko-moran.

– Hidd el, ma volt az utolsó nap, hogy én a parkba akárcsak beteszem a lábam – nyugtattam meg, elfeledkezve arról, hol is vagyok, kivel és miről is társalgok éppen.

– Miért, mi történt? – kérdezte, egy éles fordulattal komolyan aggódóra véve a figurát.

– Csak belefutottam valakibe a suliból, akit utálok. Nem adnám meg az esélyt, hogy még egyszer találkozzak vele – hárítottam azonnal. Az egyszerű, lényegi tartalmat nem hordozó, ártatlan válasz elhessegette anya félelmeit, és újra morcosba váltott.

– Rendben. Szobafogságról annyit, hogy mivel nem a te hibád volt, csak felfüggesztettet kapsz, de – bökött felém – egy apró engedetlenség, és azonnal életbe lép. És ha legközelebb nem veszed fel a mobilod, ha hívlak, és nincs rá normális magyarázatod, nem egyszerűen elkobzom, hanem kitörlök belőle minden egyes telefonszámot, világos? – Ez az én édesanyám! Tele van ötletekkel, nem győzök jegyzetelni. – Menj már beljebb, itt hideg van – tessékelt befelé.

Sietősen levedlettem a sportcipőmet, és kézbe kaptam a papucsom.

– Ádám?

Ádám névre a leendő mostohaapám hallgat. A legtöbbször. Már amikor nem merül el annyira a munkájában, hogy ágyúdurrogtatással sem tudnánk visszarángatni abba a világba, ahol az emberek nem ejtenek meg minden mondatukban egy jogi szakkifejezést.

Sikeres céges ügyvéd, aki egyszer betévedt anyáék fodrászszalonjának férfiszekciójába. Ez is csak azért eshetett meg, mert a fickó, akihez szinte gyerekkora óta járt, hónapokra kórházba került, különben soha nem vette volna rá magát, hogy egy milliméternyire is elrugaszkodjon a berögzült szokásaitól.

Na, ebből a hajvágásból kerekedett ki az a jegyesség, ami már idestova tíz hónapja tart, és amiből úgy tűnik, senki sem siet igazi házasságot csiholni: esküvői előkészületekről azóta sem esett szó nyilvánosan (hatszemközt). Fura, de hát én nem mártom magam az egy generációval felettem járók magánéletébe, az is biztos.

– A nappaliban – tájékoztatott anya, ahogy elsuhant mellettem, becélozva a lépcső jobb oldalán nyíló üzlethelyiség-féle ajtaját. – Vacsora a hűtőben. Teca üdvözöl.

Ez összefoglalva annyit jelentett, hogy miután kiosztott mára, letudta anyai kötelezettségeit és sorsomra hagyhatott, hogy újra a privát vendégére koncentrálhasson, aki jogosan el is várhatta volna ezt, hisz nem azért fizetett egy vagyont, hogy anya az ő vasárnap esti hajvágása közepette neveljen.

Anya ugyanis fodrász, a legjobb a környéken. Sőt annyira jó, hogy a legmenőbb bevásárlóközpont szalonjában dolgozik, plusz azon kívül fogad itthon is „pácienseket”, akiknek az emberi nyitva tartás sem alkalmas. Mint például Teca, aki az egyik tévéadónál ténykedik a színfalak mögött és csakis hétvégén, és még akkor is embertelenül korán vagy későn ér rá. Tévés sem lennék.

Én anyával ellentétes irányba, a nappali felé mozdultam, hogy illedelmesen beköszönjek leendő mostohaapámnak. Szokás szerint a tévében valamelyik külföldi hírcsatorna futott, Ádám egyik kezében szakkönyv, másikkal pedig a mobilját szorította a füléhez. Az összkép nagyjából úgy jött le, mintha épp kifogást emelt volna valami miatt, ami szerinte nem felel meg a mai jogrendszer elvárásainak, vagy valami hasonló. Simán kinézném belőle.

Áldatlan állapotok, szóval a küszöbön belülre nem is merészkedtem volna, de alig toppantam az ajtóhoz, Ádám máris érzékelte, hogy más is beverekedte magát hallótávolságon belülre. Felkapta a fejét, a könyv a combján végezte, és az így felszabadult kezének mutatóujjával, nemzetközi egyezményes jellel csendre intett.

Végül hihetetlen dologra szánta el magát: egy másodpercnyi habozás után maga mellé lökte a szakkönyvet, felpattant és kivágtatott mellettem a nappaliból egy „elnézést” dörmögve, és a következő másodpercben már csapódott is mögötte a konyhaajtó. Elképedve meredtem utána.

Ádám két mobilt használt: egy kizárólag munkacélút, amire egy menő jogásznak szüksége is van, és egy magánjellegűt, amin végszükség esetén az asszisztense elérhette, ha egy hivatalos ügy sürgős intézkedéseket igényelt.

A magánhasználatú telefonnak két ismérve volt: Ádám soha, de soha nem kapcsolta ki, és mindig fogadta a hívásokat az orrunk előtt is, ha úgy hozta a sors, mert, mint mondta, neki a magánéletét illetően semmi titkolnivalója nincs előttünk. És most bevonult vele a szobába? Előlem?

Akárhogy is járattam az agyam, egyszerűen nem tudtam felidézni olyan alkalmat az ötéves közös történetünk során, amikor hasonlót tett volna.

Üres aggyal, gondolatok nélkül tettem pár bizonytalan lépést a konyha felé, de mielőtt eljutottam volna a mélypontra, a színtiszta hallgatózásig, sikerült leállítanom magam.

Vonakodva ugyan, de nekiláttam a saját dolgomnak: irányzékba vettem a földszinti fürdőszobát, ami méreteit illetően (akárcsak a szobám) passzolt volna egy nagyobbacska babaházba is, de legalább a sajátomnak tudhattam, pont ezért is alakíttatták ki anno. Előre gondoltak az eljövendő éveimre, amikor követelni fogom az önállóságomat. Vagy valami hasonló.

A pöttöm házunk másik hálószobája és a sokkal emberibb méretű fürdőszoba az emeleten volt, kellő távolságban az én szobámtól ahhoz, hogy ha kedvem szottyan hozzá, akár vendéget is fogadjak az éjszaka közepén. Lehet, hogy az öt évvel ezelőtt a házban lakó elődöm megtette ezt, de én nem szorultam rá, hogy becsempésszek mindenféle alakokat az ajtón, vagy akár az ablakomon. Na, jó, még nem volt kit.

A szobámba lépve az első dolog, amit kiszúrtam, az asztalomon villogó mobilom volt. Száz százalékig biztos voltam abban, hogy Karesz üzenete vár, miszerint most azonnal játsszam el, hogy begyulladt a vakbelem, meggyőződésem, hogy egy hajszál választ el a haláltól és a lelki békémhez mindenképp Karesz jelenléte szükséges. Ez az egyetlen kifogás menthetné meg attól a tömény kínszenvedéstől, amit egy „családi” vacsora jelentett a számára.

Nem is tévedtem. Három, nem túl barátságos hangnemű, számonkérő sms sorakozott a beérkezőim között. Elmosolyodtam, és visszapottyantottam az asztalra a telefont. Ideje volt, hogy a személyi higiéniámmal foglalkozzak.

Miután végeztem, még lefekvés előtt, de fogmosás után futotta volna arra az időmből, hogy lecsekkoljam a fórumokat, de nem mertem megkockáztatni, hogy bekapcsoljam a gépemet. Ádám, vagy – ha végzett már Tecával – anya felfigyelne a hangjára, és ha azt mondom, hogy nem híve a késői számítógép-használatnak, hát finoman fogalmazok. Ilyenkor nálunk az olvasás dívik.

Nem mintha bánnám.

Szeretek olvasni. A keresztem az, hogy alapjáraton jobban vonzanak a thrillerek, horrorok és persze csupa nagybetűvel a FANTASYK, mint az olyan művek, amiket átveszünk a suliban, és ami még szomorúbb, nem éreztem úgy, hogy a közeljövőben ezt a tulajdonságomat magam mögött hagynám. Klassz egyetemi éveknek nézek elébe…

Gyakran állok elő azzal az érveléssel, hogy ha bizonyos szempontokat veszünk figyelembe, teszem azt, hogy mi tesz valakit sikeres íróvá… hát az egyetemi végzettség nem feltétel. Na jó, nem árt, de minden író a végletekbe menő olvasásra esküszik, és azt ugyebár kipipálhatom… Simán megtehetném, hogy nem is tanulok tovább…

És minden egyes esetben a gondolatmenetnek ezen a pontján közli velem anya, hogy tiplizzek tanulni, mert nem vesznek fel sehová, ha nem lesz meg az átlagom.

ELSŐ HÉT
MONDOM, HOGY NEM

1. nap

2. nap

3. nap

4. nap

5. nap

6. nap

7. nap

A reggel nálunk több mint pörgős, és többnyire abból áll, hogy anyával egymást kergetjük az olyan helyiségekben, mint a fürdőszoba és a vécé. Az előbbiben a készülődésünk során legalább háromfordulós menetet játszunk, és hogy miért poén, ha az ember édesanyja fodrász? Mert legalább a hajával nem kell vacakolnia.

Annyi a dolgom, hogy megmosom hosszú, barna hajamat, ő pedig seperc alatt olyanná varázsolja, amilyenné akarom. Ha olyanunk van és akad némi időnk, előkutatok egy korábban felfedezett „home-made” youtube-videót, végigpörgetjük, és anya pár perc alatt összecsapja. Legalább ennyi, ha már a menő cuccokat nem engedhetem meg magamnak, és marad az egyszerű póló, farmer, néha szoknya, Converse vagy balerinacipő-szerelés.

Mire ezeket letudjuk és eljutunk odáig, hogy reggelizhetnénk is, sajna már ki is futottunk az időkeretből, és részemről egy pohár tejre és zsömlére futja csak. Ha amerikai középosztálybeli család lennénk, a gyermekvédelmisek rég elhurcoltak volna.

Ádám viszont a tökéletes ellentétünk. Jóval korábban kel, mint mi, hogy reggeli kocogás címén körbenyargalásszon ki tudja, hány háztömböt, majd dolga végeztével lezuhanyozik és felöltözik. Mire mi kikászálódunk az ágyból és résnyire szűkült szemmel kivánszorgunk, ő tip-top élére vasalt öltönyben ül a kanapén, kezében munka, a tévében pörög a világgazdaság a BBC-n, és miközben anyával hangosan cseverészve bejárjuk a lakást, mint két kilométerhiányos üregi nyúl, ő félrevonul a maga zen-békéjébe. Aztán én elbúcsúzom, magukra hagyva a felnőtteket.

A mi környékünk nagyjából egy kis falura hajaz: stabilan él a „mindenki ismer mindenkit” alaptézis. Általában még alig lépek ki a házból, már két egykori általános iskolai ismerősöm csapódik mellém, hogy aztán egymást boldogítva tegyük meg a kétsaroknyi utat a buszmegállóig, ahol további egykori sulistársaink gyülekeznek.

Sajna az ex-osztálytársaim közül csak néhányan próbálkoztak be a mostani gimimnél, és azok közül is csak Timi, az egyik évfolyamtársam vette a kanyart. Ja, meg persze Karesz és a többi hátszeles. Távol álljon tőlem, hogy genyózzam a legjobb barátomat, a tesóját vagy az egész bandáját, de akkor is… ha mérlegre teszem annak az osztálytársamnak az átlagát, akit kiszórtak a felvételin, és Kareszék jegyeit, plusz a családi kapcsolataikat, amondó vagyok, hogy rezeg a léc.

Az a járat, amire mi várunk, nyolcvan százalékban sulisokat szállít, akik kilencvenkilenc százalékának jóval messzebb vezet az útja, mint az enyém. Megkímélendő a jövő generációjának két tagját (vagyis Timit és engem) a tanulás előtti fizikai megterheléstől, a busz pont a sulink előtti tér szélén tesz le, és ahogy fiatalosan, energiától fűtve leszökkenünk a járgányról, már velünk szemben magasodik a Balassi Bálint Gimnázium hatalmas épülete.

A Balassi Bálint Gimnázium és Szakközépiskola, gyakoribb nevén Bébé nem mindennapi oktatási intézmény.

A suli kétemeletes, vöröstéglás épülete a századik életévéhez közeledik, már ha nem vesszük figyelembe a folyamatos bővítést, amire a gazdag és a csemetéjük oktatását a szívükön viselő adományozók bőkezűsége révén kerülhetett sor.

A toldás-foldásnak köszönhetően már U alakúvá érett épület főbejáratához pár lépcső vezet fel; előtte a tágas, egyenetlen halványszürke kővel kirakott tér közepén ott magasodik a szintúgy több évtizedes hatalmas, tiszteletet parancsoló, tömör kőszobor a névadóról, Balassi Bálintról.

A téren minden reggel, időjárástól függetlenül, az emberek kisebb-nagyobb csoportokba verődve cseverészéssel húzzák az időt, mielőtt bevonszolnák magukat a „vágóhídra”.

Timi hamar levált rólam, hogy az osztálytársaihoz csapódjon. A tömegben szlalomozva törtem előre a bejárathoz, ahol szokás szerint Karesz várt rám, amikor Janó termett előttem, elállva az utamat.

Arról egyébként gőzöm sincs, mi fán terem a közlekedési szak, de nem lehet nagy vasziszdasz, ha még a botrányos általános iskolai teljesítményt produkáló Janó is betornázta magát valahogy. Mindenesetre nem állt szándékomban pont őt faggatni a témáról, meg úgy cakkumpakk az egész társaságot sem, és a távolságtartásra több okom is volt.

Egyrészt nem tűntek épp a békés kommunikációra nyitott bandának, másrészt egy-két tagjuk nem igazán bírt engem. Többek között Janó sem. Enyhén fogalmazva.

Sötét cuccokban jártak, sötét pillantásokat lövelltek azokra, akik nem tettek ugyanígy, leszólták azokat, akik felvágtak arra, amire az átlagembernek nem tellett, suttyomban füstöltek, mint a gyárkémény, és persze vígan kiröhögtek mindenkit bármiért (na, ez persze nem csak rájuk volt jellemző). Teljesen szeparálódtak a suli többi diákjától, maximálisan kivonták magukat a „társadalmi életből”, aminek az ofőjük is csak örült. Így a legminimálisabb időt töltötték a suliban, ergo neki is kevesebb gondja volt velük.

Ezért is hökkentek meg annyira a körülöttünk lévők, amikor Janó egyszerűen csak elém toppant.

Némán felém nyújtotta az iPodomat, közben tekintete az arcomat fürkészte. Akár hihettem volna azt is, megpróbálja kisilabizálni a reakciómból, hogy minden óvatosságuk ellenére láttam-e őket előző este.

– Köszi – vettem át a kütyüt, egyenesen rászegezve a tekintetem.

– Szánalmasak a zenéid. – Mondanom sem kell, nem ezt a jelzőt használta, az első mássalhangzó mindenesetre stimmel. Pillantásom lesiklott a pólóját díszítő együttes nevére. Na, igen, az én kedvenc számaim addig tartanak, ameddig az övéiben csak a gitárszóló. Ezzel otthagyott, és én pár másodpercnyi döbbenet után tovább törtem az utat a tanulás szentélye felé, miközben némi gyanakvással a szívemben felmértem az iPodom épségét. Nem úgy tűnt, mintha kárt tettek volna benne.

Pár lépést tehettem csupán, amikor egy lány vágódott elém. Szerencsére ő nem engem akart feltartóztatni, csupán célja felé vágtatva került az utamba, és így sikerült letaposnia a cipőmet, de ami a durvább: ezt még észre sem vette. Sugárzó mosollyal csörtetett tovább előttem eloldalazva, hogy aztán kétméternyire tőlem balra csatlakozzon három, izgatottságtól elnémult, kikerekedett szemű lányhoz.

Amikor célhoz ért, felmutatta a mobilját a barátnőinek, amiben nyilván lehetett valami ultraértékes, mert a másik három szeme majdhogynem kiugrott a helyéről, majd hirtelenjében ijesztően jól időzítve, egyszerre éles hangú kacagásban törtek ki.

Kilencedikesek. Hosszú egy hete.

Ösztönösen néztem abba az irányba, ahonnan a kollektív és éteri örömöt okozó lány érkezett.

Pár srác baktatott lassú ütemben a suli felé, és épp elkaptam a pillanatot, amikor az egyikük jól látható fintorral összegyűrt egy kisalakú füzetből kitépett lapot.

Máris összeállt a kép.

Az ilyen „pofavágás” egyébként nem szokatlan momentum a Bébében, szóval továbbindultam, de a következő másodpercben a papírgalacsin megint felbukkant a látókörömben, ahogy előrepasszolták, és ismét önkéntelenül kaptam oda a tekintetem.

Domonkos Márk, a fecni eddigi büszke tulajdonosa ugyanis becélozta az egyik mit sem sejtő haverját a rögtönzött labdával, ami pattant egyet a fiú kusza haján, majd miután az áldozat meglepetésében felkapta a fejét, legurult az orrnyergén, és lepottyant a földre. Nem lehetett kellemes érzés…

– Mi ez mi? – hallottam továbbhaladtamban.

Öt év alatt megismertem már őket annyira, hogy tudjam, most némán, vagy nem annyira némán Márk megmutatja Atesznek, a kusza hajúnak a lányt, akinek a telefonszáma/címe/e-mailcíme/rajza/karikatúrája/önarcképe vagy ki tudja, mije szerepel azon a papíron. Atesz alaposan megnézi magának a „nőt”, bizonyos szempontok alapján értékeli a látottakat, osztályozza és eldönti, igényt tart-e az adatra későbbi hasznosítás céljából. Talán öt-hat másodperc sem telt el, és vad röhögés tört ki a hátam mögött, ami száz százalék, hogy a nemleges választ jelentette.

Szegény lány.

Ha lenne egy kilencedikes ismerősöm, az első nap első órájának első húsz percében csak arról regélnék neki, miért is kerülje Janóékat, a diákönkormányzatosokat és a tizenegy d-s srácokat. Ehhez például számos sztorit tudnék csatolni, elvégre mégis évek óta az osztálytársaim, láttam már egy s mást…

Karesz szokás szerint a suli bejárata mellett várt, és szokás szerint úgy tett, mintha ezzel mérhetetlen kegyet gyakorolna.

– Ezt – nyomott az iPodot már így is szorongató kezembe egy gépelt írással borított lapot üdvözlésül. Bármit is fogalmazott meg benne, volt mondanivalója bőséggel – nézd át!

– Ez meg mi? – tudakoltam, felismervén a címet. – Csak nem házit írtál? – mosolyodtam el pimaszul, mire flegma arckifejezést öltve elfordította a fejét, mint aki hirtelenjében már roppant érdekesnek találja a többi ember társalgási szokásait. – Te megírtad a töri szorgalmi beadandót! – egészítettem ki a korábbi felismerésemet immár kijelentésben megfogalmazva, és vádló hangsúllyal. – Az első héten! El sem hiszem!

– Fogd be, és inkább csekkold! – hurrogott le jóbaráti szeretettel az irományára bökve. Nem akartam tovább feszíteni a húrt, mert hát lassan már örömünnepet kell ülni, ha a Karesz-fajták önerejükből produkálnak házit, szóval ide már csak a pozitív megerősítés megengedett. Meg hát dolgozott bennem az erős gyanú, hogy nem saját kútfőből származik a munka, hanem a net végtelen tengeréből merítette, és én vagyok az egyetlen és végső ellenőrző pont, nehogy valami iszonyat nagy baromságot adjon be. Végül is egy plusz ötösért egy kis netezés megéri.

– Csak menjünk be – indítványoztam, miközben azon ügyeskedtem, hogy a papírt a másik kezembe véve az iPodot a táskámba juttassam.

Besorjáztunk a suliba igyekvők özönébe, és onnantól már vitt a lendület, velük együtt benyomultunk. A főbejárat egyébként négy ajtóból áll, de számunkra érthetetlen okból csak a középső kétszárnyút nyitották ki.

Az aulában nem vacakoltunk sokáig: míg mindenki ment a maga útjára, mi pár lépés után félrehúzódtunk a falhoz, közvetlenül a háromszor öt méter széles portásfülke mellé. Ez anno nyilván valamiféle funkciót is ellátott, de manapság minden ablakát besötétítették, és mivel nem lehetett képeket, polcokat és egyéb vacakságokat aggatni az üvegekre, csak a helyet foglalta. Egyesek szerint, akik nyilván a kelleténél több Gyilkos elméket néznek, észre sem vennénk, bármit művelnének is odabenn a zárt ajtó mögött, szóval jobb távol maradni a gondnoktól, akit egyébként én vajmi kevésszer láttam a neki kirendelt fülke körül.

Miután kényelmesen elhelyezkedtünk a falnál, pontosabban az 1992–1996-os évfolyam egyik tablóképe alatt, nekiveselkedtem, hogy átböngésszem a dogát. Karesz lazán keresztbetett karral dőlt neki a Bébé hivatalos színeiben, bordó-vajsárgában pompázó és így év elején még szinte teljesen tiszta falnak.

– De tényleg, kit hívjak el szombaton? – Akár egy zsákmányát kereső ragadozó, tekintete az aulát pásztázta, potenciális kísérők után kutatva.

Az aula reggelente olyan forgalmas, mint a Keleti. Aki otthagyta a suli előtti teret, a békés társalgás helyszínét, és átlépte a küszöböt, már tartott valahová, leginkább az osztálytermébe, de mivel a csevej ettől még nem szűnt meg, a hangzavar sem maradhatott el, sőt.

Az egyik falat mozaik borítja. A felnőttek váltig állítják, hogy napfényes tájat ábrázol, de mi sehogy sem fedezünk fel benne semmiféle napfényt; az ég sokkal inkább hányászöld színben pompázik.

Tobzódnak továbbá az üveges szekrények tele díjakkal, serlegekkel, no meg a tablók régmúlt idők diákjaival a Holt költők társaságát idézve fel bennünk, és persze a cserepes virágok a sarkokban. A bejárattal szemben széles lépcső vezet az emeletre.

– Csak úgy emlékeztetnélek, hogy a koncerten nem kötelező a páros megjelenés. – Jó, maradt egy szabad jegyünk, de simán elhívhattunk volna egy duci fiút is, ha a helyzet úgy hozza. De nem… Karesz természetesen ki akarta aknázni a lehetőséget. A világ egyik legfantasztikusabb együttese Magyarországon! Még a legelutasítóbb csaj is azonnal a karjaiba omlik, csak hogy eljöhessen a koncertre, még olyanok is, akiknél a Domonkos név nem favorit.

– Ismersz egy Sárát? – hagyta totál figyelmen kívül a szavaimat.

– Milyen Sárát? – kérdeztem vissza inkább gépiesen, mint tényleges kíváncsiságtól hajtva, miközben a dolgozatát bújtam.

– Garai… nem… Garabán… Igen, talán Garabán. Hé, te! – nyúlt egy előttünk elsiető apró termetű, kék kockás inges srác után, megragadta a karját, és visszarántotta elénk. Na, ezzel elérte, hogy én is felnézzek. – Hányadikos vagy?

– Kilencedikes – vágta rá hipergyorsasággal a srác, reszkető szempillával pislogva hol rám, hol rá. Valaki alaposan ráhozhatta a frászt, és az nem én voltam. Karesz elégedett lehetett a válasszal, mert folytatta a kérdezősködést.

– Ismersz egy Sárát?

– Neeeem – felelte szaggatottan a srác. Elérkezett az ideje, hogy közbelépjek.

– Hagyd már szegényt – böktem a javításra használt ceruzám végével a fiúra. – Egy hete kezdődött a suli, a saját osztálytársait is alig ismeri, nemhogy a többieket.

– Szőke hajú, Elle Macpherson erős Carmen Electra beütéssel – folytatta Karesz a srác memóriájának felturbózását.

– Ó, egek! – szisszentem fel fájdalmamban.

– Kegyetlenül hangzik, mi? Carmen és Elle egy személyben… – nézett rám vigyorogva Karesz.

– Észveszejtő még a gondolat is, hogy egy ilyen teremtmény lábujja a földet érinti… – morogtam gúnyosan.

A vizuális megjelenítés időközben szép lassan elérte a hatását, a fiú kapcsolt.

– Sarolta – nyikkant meg váratlanul. Mindketten ránéztünk. – Saroltát ismerek. Tizedik c-s, és már mi is néztük, hogy totál carmenes.

A srác elmerengett; látszott rajta, hogy maga elé képzelte a lányt, már csak másodpercek kellettek volna, hogy elcseppenjen a nyála, mire Karesz erősen megbökte a vállát. Elvégre egy ilyen kis gyíkarc ne álmodozzon az ő leendő barátnőjéről.

– Milyen Sarolta? – mordult rá.

– Gerbán – zökkent vissza a gólya azonnal.

– Mondom – tört ki Karesz, diadalmasan nézve rám.

– Nem ezt mondtad – csóváltam a fejem, majd újra a fiúhoz fordultam, ha már ennyire kapóra jött a lehetőség. – Mit tudsz erről a Saroltáról?

– Hááát – kutatott az agyában a srác –, tizedikes. Most iratkozott át egy táncszakos gimiből, mert lesérült.

Karesz szeme felcsillant, ahogy rám nézett:

– Hallod? Táncszakos. – Jobbnak láttam lerángatni a földre:

– De nem sztriptíz.

– Azt nem tudhatod – intett le félvigyorral. – És még? – várta a folytatást áldozatától.

– Meg matekcsapatos.

Eddig tartott a földöntúli boldogság.

– Miiii? – hőkölt hátra Karesz halálra váltan, szinte felvasalódva a falra, mint aki magával az ördöggel találta szembe magát. Röviden felkuncogtam. Kellett neki nagyképűsködni, nesze neked hidegzuhany.

– Nagyon okos – folytatta a srác, szinte mentegetve ezt a Saroltát. Honnan is tudhatta volna, hogy ez Karesz szemében nem számít jó pontnak.

– Köszi – mosolyogtam a fiúra, aki nem értve a szóból, mozdulatlanul meredt rám. – Menj! – biccentettem, újabb bátorító pillantást vetve felé. Eliszkolt pont az ellenkező irányba, mint amerre tartott, mielőtt Karesz lecsapott rá. Ismét megcsóváltam a fejem. Karesz lassan magához tért a sokkból, és újra működésbe léptek az életfunkciók, amit végül kinyilatkoztatása is igazolt.

– Megkérdezem, eljön-e velem szombaton – határozta el végül magát mégis.

– Tedd azt – biztattam. Nem mintha a biztatásomra szorult volna, sőt néha már felmerült bennem a gondolat, hogy kényelmetlen helyzetben készítek róla néhány fotót, amivel egy kicsit visszafogom azt a hihetetlenül nagy arcát. Mégis ki lenne alkalmasabb rá, mint én? – De ha bevették a matekcsapatba, valószínűleg használja az agyát, szóval sok jót ne remélj – folytattam, rávilágítva a további részletekre jó és őszinte barát módjára, miközben most már tényleg a dolgozatára koncentráltam.

– Szóval csak az áll szóba velem, akinek nincs agya? – vágott vissza a szokott módon.

– Igen. Meg azok, akiknek nincs választásuk. – Végül is a padtársak valamennyire rá vannak kényszerítve a kommunikációra. Mi vagyunk az elrettentő példa arra, mi kerekedhet ki abból, ha öt évig osztod meg a padodat valakivel, plusz a névsor miatt mindig egymás mellé osztanak… Kész rémálom.

– Elengednek egyáltalán a koncertre? – tette fel a jogos kérdést.

– Még úgy van. Mondjuk, tegnap megrezegtettem a lécet. – Ahogy beugrott az előző esti játszótéri kalandom emléke, felkaptam a fejem. – Oké, van itt valami, aminek nem fogsz örülni. Vagy fogsz… Attól függ, hogy állsz a bátyád…

– Mit csinált? – vágott a szavamba, mielőtt befejezhettem volna a „bátyád haverjaival” mondatomat.

– Ő semmit.

– Na, mondd – biztatott máris kevésbé érdeklődő arckifejezéssel, újra az embereket mustrálva. A kedvenc szórakozásától, a róluk alkotott negatív véleményének szavakba öntésétől ezúttal megkímélt. Részletesen beszámoltam az előző esti kalandomról. – Most akkor tényleg nem tudjátok, ki nyerte azt a hülye meccset? Pedig nem nehéz ám számolni a pontokat. Ha a labda átmegy a gyűrűn, akkor az két pontot ér. Ahányszor átmegy a gyűrűn, annyiszor két pont – nézett rám döbbenten Karesz. – Ez jellemző rátok. – Az arcvonásai átrendeződtek. – Jaaaaa! – kapott a homlokához váratlanul a „Heuréka!”-felismeréssel, és ezzel egyébként sikerült rám hoznia az ideiglenes szívbajt is. – Azért volt a nagy felvezetés, mert szerinted el kell mondanom Daninak, hogy a barátnője csalja Janóval. – Íme, a megvilágosodás pillanata. Jobb későn, mint soha.

– Nem biztos, hogy csalja…

– Nekem úgysem fogja elhinni – jósolta szenvtelenül Karesz –, akkor már neked sokkal inkább.

– Mi meg alig beszélünk – vetettem ellen.

– Viszont ha én mondom el, azt fogja hinni, hogy csak keresztbe akarok tenni neki.

– Jó, elmondom én – határoztam el magam hirtelen.

– Aha – nyögött fel Karesz. – Akkor már inkább én.

Elfojtottam egy elégedett mosolyt.

– És mi van azzal a pendrive-val? – kérdezte immár unottan Karesz.

– Szép zöld színe van. Eddig jutottam vele – osztottam meg vele a tényt a mütyürről, aminek léte igazság szerint egész reggel csak addig siklott ki a fejemből, amíg a vele folytatott felületes társalgás és a töridogája le nem kötötte az agyi kapacitásaimat.

– Idegesít, mi? – villantott rám egy amolyan „ne is tagadd, tudom, hogy igazam van” pillantást.

– Nem kicsit.

Miután átböngésztem Karesz elfogadhatónak minősíthető házi dolgozatát (azért a poén kedvéért néhány jelentéktelen hibát úgy állítottam be, mintha lerontaná a jegyét, de sajnos bővelkedik tapasztalatokban azon a téren, milyen arcot vágok, amikor épp megpróbálom megvezetni), szép lassan bevonultunk a termünkbe.

Nem mondhatnám, hogy osztályunkban tombol a közösségi érzés: erősen jellemző a klikkesedés, ami szerintem és jó pár szociológus szerint tök normális, elvégre huszonnyolc embert összetartani igencsak nehéz vállalkozás, és mit ne mondjak, az ofőnket sem túlzottan érdekli a diákjai közötti jó kommunikáció biztosítása. Szerinte addig minden rendben, amíg nem verik egymást péppé az osztálytársak, és ez nálunk szerencsére nem jellemző, sőt egész jól elvagyunk egymás mellett. Egy-két kivétellel.

Mindenesetre a termünk tökéletesen tükrözi, hogy mennyire nem hat meg minket ez az együvé tartozás. A dekoráció egyértelműen a két DÖK-ös és azon szegény, ártatlan lányok keze műve, akiket sikerült befűzniük. Ez látszik is: a hosszabbik falon végigfutó faliújságot csakis a Bébével, bébés programokkal és a tanulással valamilyen módon kapcsolatban álló poszterek borítják. Adok nekik két hetet, és a felét leszaggatják, a másik felét összefirkálják, hogy az újjáalkotónak tetsző mű szülessen belőle. A zömét a tanárok azonnal leszedetik, ha leesik nekik (ha egyáltalán leesik), hogy mit is látnak.

A hátsó falra aggatták a suli címerét, plusz két szekrény is áll ott, amit senki semmire sem használ, csak a helyet foglalja, de azt nagyon, és még puskázásra sem alkalmas. Sehogy sem. Pedig a srácok próbálták mindenféleképp hasznosítani.

Elöl pedig a hagyományos íróasztal-tábla felállás…

Snassz terem. A Bébé tobzódik az ilyenekben.

A padok hézagosan teltek meg, az osztálytársaink háromnegyede kint lézengett, a többiek jelentős részét pedig csak a házi másolásának szükségessége hajtotta a teremfalon belülre; most a füzeteik fölé görnyedve kapartak sebesen.

Megszokott látvány.

– Szia – köszöntem udvariasan a mögöttem ülő fiúnak, aki szokás szerint összegörnyedve gubbasztott a széken, és miközben én már nekifogtam, hogy kipakoljak a táskámból, ő viszonzásul dörmögött valami artikulátlan köszönés-félét.

Kiraktam a töricuccomat a padra, és elővettem a könyvet, hogy úgy tegyek, mint aki rászorul az ismétlésre (töriből sosem kellett hajtanom), de még így is azonnal felismertem a hátulról közeledő halk tipegést, ami pavlovi reflexet váltott ki belőlem.

– Nem, Sziszi, nem – fogadtam a lányt, pedig szegény még meg sem szólalt. Egyetlen bűne, hogy mellém rebbent azzal a merész gondolattal a fejében, hogy újabb kísérletet tesz a befűzésemre.

– A szemétszedés szórakoztató – fogott bele a kampányba tiltakozásom ellenére. Bébés alapszabály: DÖK-ösöknek ne higgy! Mondjuk, erről az állításáról úgyis nehéz lett volna bárki épeszűt meggyőznie. – Miután végzünk, mindig elmegyünk enni.

– Takarítás után? – húztam fel az orrom, ahogy elképzeltem, hogy mocskosan beülnek valahová… hát ez nem igazán jó PR.

– Nem, dehogy, te buta – legyintett mosolyogva, mintha kifejezetten értékelendő viccet sütöttem volna el. – Természetesen előbb hazamegyünk, és utána megünnepeljük. Cuki vagy meki.

Vad trappolás szakította félbe a társalgásunkat.

Mindannyiunk kedvenc osztálytársa, Vica csörtetett be. Csodaszámba megy, ha nem a második-harmadik órára fut be. Engem ért az a megtiszteltetés, hogy mögötte ülhetek, így olyan élményekkel gazdagodhatok mindennap, mint a gyűlöletes pillantások özöne köszönés helyett, amiből aznap reggel is jutott elég. A khaki, csupazseb táskáját, amit talán egy US ARMY kiárusításon szerzett be, szimplán kiengedte a kezéből, ami így a padok közti folyosó kellős közepén kötött ki, de Vicát nem igazán foglalkoztatta a sorsa. Kitépte a székét a helyéről, és ez akkora csikorgással járt, hogy mindenki, még a terem legtávolabbi sarkában ülők is odakapták a fejüket, majd lezuhant rá, és, mint oly gyakran, egyszerűen rádőlt a padra, hogy aztán lehunyt szemmel várja meg a becsengetést. Talán a kihagyott éjszakai alvást próbálja ilyenkor pótolni.

Csakhogy nem számolt Sziszi jelenlétével. A lány félelmet nem ismerőn előrehajolt, és behajlított mutatóujja hegyével óvatosan megkocogtatta Vica hátát. Vica úgy egyenesedett fel, mintha valaki egy vödör jéghideg vizet öntött volna a fejére. A következő pillanatban már hátra is fordult, és nekem úgy tűnt, mindjárt rám veti magát.

Mondanom sem kell: nem rajong értem. Ahogy a tesója, Janó sem. Mondjuk, ez oltárira nem fair, mert ha valakinek joga van utálkozni, az én lennék.

Vica villogó szemekkel meredt rám; el sem tudta képzelni, hogy rajtam kívül bárki más inzultálta, holott még ketten voltak kartávolságon belül, és én az elmúlt két évben alig szóltam hozzá.

– A táskád nem lesz ott jó helyen – figyelmeztette Sziszi kedves, de viszonylag határozott hangon. – Balesetveszélyes. Bárki eleshet benne. – Vica ránézett, majd minden további nélkül visszafordult, és ráterült a padjára. Sziszi pár pillanatig csalódottan pislogott rá, majd az ominózus táskára.

– Bocs, de passzolom a takarítást – folytattam a félbehagyott beszélgetést, már csak azért is, hogy eltereljem a figyelmét.

– Jó – könyvelte el lehajtott fejjel Sziszi, majd hirtelen visszatért belé az élet. – Hallottátok, mi történt? – Akkor még nem tartottam gyanúsnak, hogy Karesz nem reagált a többes számú felszólításra.

– Most jöttünk, pár perce – feleltem.

– Nem hallottátok, mi történt? – ismételte Sziszi, egyenesen Kareszre szegezve a tekintetét. Rosszat sejtve kaptam a pillantásom a srácra, és igen, az arcán ott virultak az árulkodó jelek: lerítt róla, hogy képben van a témát illetően. – Fodor Gyöngyivel – tette hozzá Sziszi.

– Én nem – feleltem vontatottan, amit igazából amolyan jelzés-félének szántam Karesz felé, hogy bizony zokon vettem, amiért szándékosan nem informált a szóban forgó ügyről. – Fodor Gyöngyi? – Hevesen kutattam a memóriámban. Ismerős volt a név, de hirtelenjében nagyon nem akart beugrani, hogy honnan. – Az ki?

– Á-s. – próbált segíteni Sziszi, és önkéntelenül is lövellt egy pillantást a terem végébe. A hátsó fal túlsó oldalán van az á-sok terme. – Tudod… Barna haj… Annak a Fodor Annamáriának a lánya.

– Az orvos! – esett le azon nyomban, és így máris összeállt a kép.

Fodor Gyöngyi az évfolyamtársam, nevezetesen á-s, amit nem szokás felróni annak a harminc embernek, akiket abba az osztályba soroltak. Csak a hátuk mögött. Az édesanyjáról többet tudok. A szülői munkaközösség egészségügyi koordinátora vagy mije, aki szívén viseli a Bébé teljes diákságának egészségét, ami nem lehet könnyű, de ő nagy lelkesedéssel csinálja. Neki köszönhetjük például a rendszeres felvilágosító előadásokat, amiktől néha már úgy éreztem magam, hogy kenterbe verném bármelyik Grace klinikás pitiánert, de például többek között ő szervezte be a sulipszichológust is, aki hetente két alkalommal „ügyel” a Bébében, hogy a problémás diákokat fogadja.

– Mi van vele?

– Tegnap este kirabolták.

– Tényleg? És jól van? – fakadt ki belőlem a legeslegfontosabb kérdés, de Sziszi hallása átment szelektívbe.

– Katánál volt, és már indult volna haza, amikor leütötték. El is vesztette az eszméletét.

Katánál? Ez annyira piszkosul jellemző Kareszre! A szomszédságában kirabolnak egy lányt, de ő a hülye töridogáját nyomatja ahelyett, hogy beszámolna erről. Még Janó és Kata afférját is izgalmasabbnak találja annál, hogy az utcájukban leütnek valakit. Jó, mondjuk szép csendben, magamban tutin beparáztam volna, hogy ez pont a közvetlen közelükben történt, és hogy velük is megeshetett volna… de akkor is.

Tipikus.

– Nyugi már – csitított Karesz a maga módján, miközben zavartalanul körmölte a házimat. – Leütötték, elvesztette az eszméletét, magához tért, hívta az anyját, jött az anyja. Ennyi a sztori. – Annyira egyértelmű volt, hogy csak az én megnyugtatásomra egyszerűsíti le ennyire a dolgot, de azért az ilyesmit értékelni kell azzal, hogy úgy teszünk, mintha ért is volna valamit az infó.

– Jól van? – kérdeztem rá megint.

– Igen, hála az égnek – felelte a bennfentesek magabiztosságával Sziszi. – Leszámítva, hogy elvitték a táskáját, teljesen jól van. Állítólag enyhe agyrázkódása van, és az anyja nem engedi suliba.

– És a rendőrség mit mond? – fordultam Kareszhez.

– Ne nézz rám, hallod? – hárított azonnal. – Mi is csak akkor tudtuk meg, amikor apa kikísérte Sunyiékat. – Ez valamelyik család lesz, akik náluk vendégeskedtek, és akiket Karesz ki nem állhat. – Akkor látta meg a zsarukat az utcában. Aztán feltettek neki pár kérdést, velünk már nem is akartak beszélni. Ennyi volt az egész. És ők is azt mondták, hogy egyszeri eset volt – fűzte hozzá csak úgy mellékesen.

– Igen-igen – zárta le a témát kicsit furán sietősen Sziszi. - Gondold át a szemétszedést! – és azzal otthagyott minket.

– Hülye – csaptam rá Karesz alkarjára, aki megjátszott dühöngéssel nézett fel rám, én pedig elégedetten mosolyogtam vissza.

Aztán feltűntek az ajtóban Márkék. Ha elengedem a fantáziámat, még arra a következtetésre jutok, hogy Sziszi menekülésszerű lelépése annak egyenes következménye, hogy meghallotta őket közeledni a nyitott ajtón keresztül.

Móni és Kata libbent be először, hátra-hátrapislogva a válluk felett Márkra és Danira, akik vigyorogva lépdeltek mögöttük. A két srácot követte Atesz, oldalán Mike-kal. Az előbbi már konkrétan röhögött, miközben tenyerét lazán a nála majd egy fejjel magasabb Dani vállára ejtette, aki ezt vagy észre sem vette, vagy magasról tett rá.

Kata sorjázott volna be először a két padsor közötti folyosóra, de annyira lekötötte a beszélgetés vagy mi, hogy nem vette észre Vica közlekedési akadályt képező táskáját, és alaposan megbotlott benne. Nagyjából négy kéz nyúlt érte ugyanabban a pillanatban, de szerencsére még időben sikerült megkapaszkodnia a két oldalán álló padban.

A jókedvnek persze hamar vége szakadt, főleg miután fény derült a majdnem-baleset okozójára. Vica táskája elég jellegzetes látvány ahhoz, hogy hamar beazonosítsák. Mónin látszott, hogy kész letámadni Vicát, amiért majdnem padlóra küldte a barátnőjét, de Dani lazán arrébb taszajtotta, így a két lány némán arrébb libbent.

Ahogy Kata és Móni folytatták az útjukat, Dani került sorra a khaki táska előtt. Lazán lehajolt és felkapta, majd átnyúlt a segítőkészen félrehúzódó Márk mellett, és átpasszolta a táskát Atesznek. A srác arca felragyogott a hirtelen nyert lehetőségtől, és gondolkodás nélkül a terem első ablakához vágtatott.

Összenéztem Karesszel, de nem tűnt túl zaklatottnak, és az osztálytársaim is mozdulatlanul, némán figyelték a jelenetet. Talán akadt volna egy-két tiltakozó… talán ha maga Vica megmoccan vagy megmukkan, vagy egyáltalán bármiféle életjelet is ad… Vica azonban semmit sem tett az elkövetkezők ellen. Bár csak a hátát láttam, még azon sem csodálkoztam volna, ha fölényes vigyorral figyeli Atesz ügyködését.

Atesz egyetlen mozdulattal kinyitotta az ablakot, de nem oldotta meg olyan egyszerűen, hogy kihajította a táskát. Nem. Feltépte a fedelét, ki a cippzárt, és lazán kiszórt belőle mindent.

Vajon mit szólnak az alsóbb emeleten… füzet- és tankönyveső…

Inkább nem gondoltam bele, hogy mi lesz egy füzetből, miután két emeletet esik, vagy mennyire lesz saláta egy tankönyv, ha ilyen magasságból landol. De hát ugyebár nem is ez a lényeg.

Este Ádám, a sztárügyvéd előbb esett be, mint az én mezei fodrász édesanyám. Van ebben valami paradoxon-féle, nem?

Általában rengeteg időt tölt nálunk, ami engem nem zavar, mert lássuk be, vajmi kevéssé foglalkoztatja a személyem. Azt hiszem, elkönyvelte, hogy a tinédzser-énemmel meg sem próbálkozik, és megvárja, amíg benő a fejem lágya és korrekt beszélgetésekre is alkalmas leszek. Ez lenne a hozzá illő felfogás. Ilyenkor legtöbbször előkapja a munkáját (mert sosem jár-kel szakirodalom vagy némi elintézendő nélkül) és felveszi a „szobanövény-állapotát”, ergo nem sok vizet zavar.

Az előző héten Ádám konkrétan fedél nélkül maradt. Azt a házat, ahol egy kisebb vagyonért lakást bérel, épp felújítják vagy karbantartják, vagy talán a kettőt párhuzamosan, a lényeg, hogy a hét minden napjára, éjjel-nappalra idecuccolt hozzánk. Vehettük volna akár főpróbának is, milyen lesz majdan, ha átesünk az esküvőn, és megtörténik a teljes körű háztartás-egyesítés.

Szerintem egyszerre ijesztően és megnyugtatóan gördülékenyen ment a dolog, de azért nem bántam volna, ha anya kibekkeli a következő házasságával, amíg felvesznek a debreceni egyetemre, és elhúzok Pestről… vagy felvesznek az ELTÉ-re, és albérletbe hurcolkodom…

Ádám ugyanis tutin nem egy ilyen helyen képzeli el a közös életét anyával, az esküvő egyben költözködést is jelent, és akkor már ki tudja, hová.

Ahogy megjelent az ajtóban, lerítt róla, hogy most egy darabig ki kíván lépni szobanövény-minőségéből, és beszélgetésre adná a fejét. Az utolsó kanalakat is az evőeszköz-szárítóba pottyantottam, és elzártam a csapot.

– Milyen volt a napod? – Felkapott egy almát a kosárból, és szokásához híven összevont szemöldökkel alaposan szemügyre vette. Elég egy fekete pötty, és a szerencsétlen repül is a szemetesbe; egyszerűen tökéletesnek kell lennie, mint mindennek körülötte, különben meg sem tűri a közelében.

Megtöröltem a kezem, kivettem a fülemből a fülhallgatómat, hogy én is kommunikációképes állapotba kerüljek, hátat fordítottam a mosogatónak, és nekidőltem.

Ádám nem törekszik arra, hogy kövesse a divatot, ahogy a jobbfajta jogi irodák ügyvédeinek kellene, de mindig pedáns öltözéke mégis passzol a munkájához, szóval szerintem a titkárnője keze lehet a dologban. Rövid, fekete haját egyszerűen oldalra fésüli, szemüvege mögül távolságtartást, sőt szinte már bizalmatlanságot sugárzó égszínkék tekintettel néz a külvilágra.

– Most már hivatalos, jövő héten kint lesz a lista, kik kerültek be a kosárcsapatba – emeltem ki a nap azon egyetlen mozzanatát, ami őt tényleg érdekelte is.

– Csak jövő héten? – szaladt fel Ádám szemöldöke a homlokára. Csak mert az öltönyei és a visszafogott jólfésültsége mögé bújik, néha hajlamos vagyok elfelejteni, hogy azért foglalkoztatja annyira a bébés kosaras karrierem, mert számára is rengeteget jelent a sport. Hetente háromszor jár edzőterembe, és imád futni. Az aktakukac-kinézete, személyisége és munkája alapján az átlagember aztán tényleg nem feltételezte volna róla.

– Nincs jelentősége, nem is nagyon akarok bekerülni – rántottam meg a vállam. Tekintetének villanása elárulta, hogy ezt a kijelentésemet nem nagyon értékeli, de most nem állt szándékában szavakba foglalni a véleményét.

– Tegnap elég későn értél haza. – A hangsúlyból tudtam, ez csak amolyan témamegpendítő megjegyzés, és ezután következik a java.

– Aha, nem figyeltünk az időre.

– Nagyjából abban az időben kiraboltak egy veled egyidős lányt, nem is messzire innen. Leütötték és elvették a táskáját – mondta Ádám.

– Hallottam róla – bólintottam.

– Honnan? – hökkent meg.

– A lány az évfolyamtársam. És te honnan tudod? – kérdeztem vissza már csak a poén kedvéért is.

– Krisztiántól – felelte gondolkodás nélkül.

– A szomszédodtól? – akadtam fenn a nem jelentéktelen részleten. – Azt hittem, veszélyes bemenni a házatokba.

– Az irodában találkoztunk – válaszolta a maga közömbös stílusában. – Mostanában néha nekünk dolgozik – tette hozzá anélkül, hogy kérdeztem volna, ergo mintha magyarázta volna a bizonyítványát.

Aham, szóval arrafelé is dívik a protekció. Annyit tudtam, hogy bár Krisztián nem annyira passzol Ádám stílusához, valahogy megkedveltette magát vele, és érdekes mód most a város egyik legjobb ügyvédi irodájában dolgozik.

– És Krisztián honnan tud a rablásról?

– Ő az egyik tanú bátyja.

– Tanú? – hökkentem meg.

– Akinek a háza előtt történt.

– De hát az Kata!

Na, ez viszont nagyot ütött. Ki tudja, hányszor siettem el Ádám lakásába menet vagy onnan jövet Krisztián mellett a házuk folyosóján, ilyenkor természetesen illedelmesen köszöntünk is egymásnak, anyával rendszeresen társalgott az ajtaja előtt, és én mégsem tudtam, hogy igazából az osztálytársam tesója.

– Hahó! – hallottuk az előtérből, és a következő pillanatban már csapódott az ajtó anya mögött.

– Itt vagyunk – kiáltottam ki neki iránymutatásként, amitől Ádám mintha egy hajszálnyit megrezzent volna.

– Képzeld, kiderült, hogy Ádám szomszédja… az a Krisztián, és Kata, az osztálytársam tesók – újságoltam lelkesen anyának.

– Nahát – bólintott anya összeráncolt homlokkal. Szemmel láthatóan kereste a láthatatlan fogódzkodót, amit megragadva bekapcsolódhat a beszélgetésbe.

– A tegnap estéről beszélgettünk Adriennel – fogadta anyát Ádám, aki még a nevemet is olyan furán ejtette ki. Jelentőségteljes pillantást váltott anyával, aki ezt biccentéssel nyugtázta, majd megint rám nézett.

– Az jó. Adrienn, jó lenne, ha mostantól nem járkálnál egyedül sötétedés után – jelentette ki, és már le is zárta a témát. Ezt is csak abból vettem le, hogy hozzálátott, hogy kipakolja a zacskó tartalmát a pultra.

– Na, várjunk csak! Hogy mi van?

– Egyedül nem járkálsz az utcán, miután besötétedik – ismételte el anya készségesen, pakolászás közben. Itt már nem állt fenn a választási lehetőség, ez szimpla szülői utasításnak hangzott. – Szerintem nem teljesíthetetlen kérés, amikor majdnem minden ismerősöd itt lakik a közelben. Majd valaki mindig hazakísér. A kapuig – fűzte hozzá pontosítandó.

Eltartott úgy egy másodpercig, amíg feldolgoztam a mondandó érdemi részét, de akkor teljes erővel tört ki belőlem a tiltakozás.

– Na, ne már! Mindjárt tél, és akkor tök korán sötétedik – fakadtam ki méltatlankodva.

– Az még messze van. Addigra biztos elkapják a tettest – próbált leszerelni anya síknyugodtan.

– Aha. Mondd, nézel te tévét? – morogtam. Előreléptem, és a papucsom csoszogásának hangja végre arra késztette anyát, hogy újra felém forduljon:

– Gyermekem, valaki mászkál az utcákon, aki leüti a fiatal lányokat – érvelt.

– Egyet. Csak egyet ütött le – javítottam ki.

Egyébként holtbiztos voltam benne, hogy ez az egész idiótaság nem kerül terítékre, ha nincs az a hülyeség, ami köszönhető a leskelődős szomszéd néninek meg a paráztatós tanáromnak, amit majd meg is hálálok neki egyszer, ha békében leérettségizem. Ők fantáziáltak egy sötét fazonról, aki állítólag követett engem, látták az utcában meg a suli előtt, ahogy várt rám.

Akkoriban anya totál frászban élt, hogy a pici lánya körül titokzatos alak sündörög. Én bezzeg hiába magyaráztam, hogy én mégiscsak sokkal inkább képben vagyok az ügyben, hogy ki van körülöttem és ki nincs…

Azóta anya egy kicsit jobban be van parázva, mint kéne.

– Na, de ugye ez nem vonatkozik a hétvégére? – sóhajtottam fel, részlegesen beletörődve a sorsomba.

– Azt a lányt tegnap rabolták ki. Vasárnap – válaszolta anya, még mindig holmi vacak élelmiszerekkel bíbelődve, miközben nekem a társasági életem forgott kockán. – Hétvégére is vonatkozik.

Hát ez azért így már sok.

– Na, figyelj, ez így nem lesz jó. Tizenhét éves vagyok…

– Na, nem mondod?!

– Ne már! – nyöszörögtem, bebizonyítva, milyen is egy érett, tizenhét éves, felnőtt lány. – Hát ez totál nem fair!

És ekkor megszólalt Ádám magánmobilja. Az almát lassú mozdulattal letette a pultra, és a zsebéből előhalászta a telefonját. A kijelzőn villogó szám nem tett jó hatást az idegeire, arca beborult, és miközben utat tört közöttünk az ajtó felé, dörmögött egy „ezt fel kell vennem”-félét.

Némán bámultunk utána, és így tisztán beazonosíthattuk trappolása alapján, hogy a nappaliba vezetett az útja.

Dézsavü. És ez már több mint gyanús.

– Szóval… – váltottam nagy hirtelen kedvesebb üzemmódra, hátha kivételesen beválik, de erre mondják, hogy álmodik a nyomor. Anya a dolgok elébe ment:

– Szombaton koncertre mész. – Még jó, hogy azt nem satírozta ki, ha már egy vagyont fizettem a zsebpénzemből. – Megkapod Ádám taxikártyáját, azzal jössz-mész. Téma lezárva.

Most már minden további beszéd a megenyhülés jele lett volna, szóval némán betrappoltam a szobámba.

– Nem főzök semmi komolyat, nem baj? – kiabált utánam anya, túlcsepegtetetten kedves családanya-stílusban. Szerintem egyáltalán nem volt humoros. – Addig meg csináld meg a házid! – szólított fel, tovább játszva a tökéletes édesanyát. Na, ez meg pláne.

A dac-szintem szokás szerint hamar leapadt, a haragtartás sosem volt az én műfajom. Épp ezért tudtam a szokásos dolgokra koncentrálni, mert hát a kitartás annál inkább jellemző rám… és gondolok itt jelen esetben Ádám rendhagyó telefonhívásaira.

Eszembe sem jutott, hogy ilyen gyorsan adódik az alkalom, sőt egyáltalán nem is gondoltam, hogy várok adódó alkalomra, de még aznap este megtörtént.

Ádám kilenc körül bevonult a fürdőszobába, és annak ellenére, hogy ilyen nagyon titokzatoskodott, nem volt elég elővigyázatos: a magánmobilját a nappaliban, az asztalon hagyta. Hogy gondolhatta komolyan, hogy nem fogok gyanút a több mint gyanús hívásai után?

Azonnal lecsaptam a gazdátlan telefonra, és villámgyors mozdulatokkal átböngésztem a tartalmát.

Fogadott hívások, este fél hat. Gyorsan memorizáltam a számot, és magamban hajtogatva siettem a szobámba, hogy aztán az első szabad helyre, vagyis a bioszkönyvem belső fedlapjára az első kezembe kerülő írószerszámmal, egy ceruzával felfirkantsam.

– Megvagy!

Most már csak azt nem ártott volna tudni, hogy mit kezdek én ezzel a számmal. Mert jó, kilenckor az ember nem hívogat senkit, de vajon mihez fogtam volna, ha esetleg még nincs késő, és simán tárcsázhattam volna? És akkor tulajdonképpen mit fogok csinálni ezután?

Aznap egyébként úgy tizenötször néztem rá azokra a fórumokra, ahová előző nap beregeltem, hogy csekkoljam, érkezett-e újabb válasz lehetséges megoldással a pendrive jelszavának feltörésére. Nem hiába tettem: nem kevés további reakció érkezett, de a legtöbbjüket már máshol, másvalaki feldobta, az ismeretlenekkel pedig hamar befürödtem.

Végül miután végeztem a tanulással, eljutottam arra a pontra, hogy kevésnek ítéltem meg az eddig a jelszó feltörése érdekében tett cselekedeteimet, és újabb fórumokra kattantam rá, beregeltem, és megint csak feldobtam a kérdést, de gazdagabb így sem lettem; ugyanazok a tanácsok, ötletek, programok.

Pendrive kontra fórumok terén aznapra újra kihirdethettem a totális csődöt.

1. nap

2. nap

3. nap

4. nap

5. nap

6. nap

7. nap

Kedden reggel fura jelenség tanúja lehettem, ahogy az aulán átbattyogva jó pár méternyi távolságban egy lány libegett el Karesz és előttem, keresztezve az utunkat.

– Ő lenne Saci?

Annyi nem segített volna a beazonosításban, hogy állítólag Electra-Macpherson DNS-mixszel lenne dolgom, elvégre én csak egy százhetvenöt magas, dús, szőke hajkoronájú, viszont szinte már bronzbarna bőrű lányt láttam, aki tizedikes létére sem hozott volna szégyent magára egy vizespóló-versenyben.

Az viszont már helyrebillentette a fejemben a dolgot, hogy bár személy szerint életemben nem láttam, tehát Karesz még nem kavart vele, elhaladtában mégis olyan elbűvölő mosolyt vetett a srácra, hogy még egy tömény jégszobor is elolvadt volna tőle.

– Ja – felelte mufurcul Karesz, és szenvtelen ábrázattal elfordította a fejét. – Hallod! Az a tegnapi srác nagyon el lehet tájolva, mert a csajnak van vagy húsz az IQ-ja, és akkor még nagylelkű vagyok. Ha ő matekcsapattag… Motyó is simán beférne a keretbe. – Mivel Motyó legalább annyira az ő barátja is, mint az enyém, nem láttam értelmét kiállni a srácért, akit egyébként, barátok közt megvallva, jogosan ért ilyen tárgyú támadás.

– És mit mondott?

– Nem ér rá szombaton.

– Megesik. Tudod, van, akinek hetekre előre van programja – vettem a védelmembe kapásból tök ismeretlenül a lányt. Karesz visszautasítása egyszerre értékelendő tett, elvégre egy kis pofára esés neki sem árt, ugyanakkor ellenszenves lépés, hiszen mégiscsak a barátomról van szó, és mi az, hogy lerázza?

– Aha, a vénasszonyoknak, a tanároknak, meg neked. – Lesandított az ujjaimra. – Mi van a kezedben? – Válaszul felmutattam immár nyitott tenyeremet, amiben a zöld pendrive pihent. – Mit csinálsz?

– Tegnap csak úgy mellékesen megkérdeztem a számtech-tanárt, hogy…

– Utálom magam, amiért stréber emberekkel állok szóba – morogta, de erre a szövegre egy ideje már nem reagálok.

– …ki a legjobb számteches a suliban. Egy tizedikes lány. Gondoltam, megkérem, hogy nézze meg, hátha jut vele valamire. Akkor végre kiderül, hogy csak valami rossz poén, idióta képek, egy kis Justin Bieber vagy mit tudom én. És akkor végre nyugodt szívvel kidobhatom.

– Vagy szólhatnál Ádámnak, ő biztos talál embert, aki hozzáfér – vetette fel Karesz. – Az túl egyszerű és logikus lenne?

– Hát ez a megoldás oltárira kizárt – vágtam rá kapásból, és ujjaim rázáródtak a pendrive-ra, mintha csak Karesz eszeveszett gondolataitól kellene megvédenem, majd azonnal be is csúsztattam a helyére, a táskám oldalzsebébe. – És mi van, ha valami nagyon durva van rajta, és anyával együtt kiakadnak? Ezt nem kockáztatom meg.

– Miért, mi durva lehetne? – tudakolta viszonylag jogosan. – Valamelyik részeg asztalontáncolós jeleneted? Azokat mind felnyomtam a Youtube-ra, szóval nem kell takargatnod. Vagy…