Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A fordító előszava

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Rudolph Stratz

SZTAMBUL TITKAI
EGY FILM REGÉNYE

fordította
Fodor Gyula

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-410-8 EPUB
ISBN 978-963-559-411-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe:
Filmgewitter

első kiadás:
1926

a borító 1920-as évekbeli német filmplakát
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A fordító előszava

Az óriás öklé-ben a porosz junkerek világát rajzolja meg Rudolph Stratz mesteri kézzel. A Meghalok érted! a porosz katonatisztek életét állítja elénk s a béke boldog éveit. Az Idegen asszony látnoki szemmel idézi fel a német-angol konfliktus problémáját s a vidéki garnizonok világát festi színesen, szemléltetően. A Béke a földön: egy vértesezredes s egy gyermekleány szerelmi regénye, a harminc éves háború idején. Mind a négy, Németországban s magyar földön egykép nagy sikert aratott regényt Stratz még a háború előtt írta.

A „Sztambul titkai” az első, háború után készült Stratz-regény, amely magyar nyelven jelenik meg.

A német középosztály, a katonatiszti és földbirtokos társadalom regényírója ebben a könyvében új világba vezeti olvasóit.

A film csodás birodalmába.

A német középosztály is válságos helyzetbe került a háború után. A vaskeresztes hősöknek, a polgári úri családok gyermekeinek százai a nagy méretekben s még nagyobb lendülettel megindult német filmgyártásnál helyezkedtek el. Ennek a regénynek filmprimadonnák, filmrendezők, színészek, vállalkozók a szereplői. A rokitnói mocsarak hőse: a félelmetes erejű Götz Billing, az összeomlás után rendező lett. Lutteroth százados, - operatőr, Hansine Peternell - statisztanő. A regény a filmstúdiókba, a filmgyárak irodáiba, a filmsztárok életébe vezet el bennünket, színhelye: Berlin, Bécs, Konstantinápoly s a Balkán, s filmszerűen izgalmas cselekménye egy szerelmi történet kapcsán azt mondja el, hogy hogyan készül egy rejtelmes hátterű film, mi van a filmgyártás kulisszái mögött? Senki sem hivatottabb e világ leírására Stratznál, aki a legünnepeltebb német filmírók egyike.

A magyar nyelven eddig megjelent Stratz-regények levegője: komor, tárgya: tragikus, problémái: a hazafiság, a házasság, a becsület problémái. A „Sztambul titkai” levegője: derűs, cselekménye pedig, bár mindvégig drámai feszültségű, alapjában véve vidám történet. Talán ez a magyarázata annak, hogy a regény sikere felülmúlta Stratz összes újabb műveinek sikerét.

A regény telis-tele van mesterszavakkal. A magyar film-szakkifejezések, kezdve a „felvétel”-től (Aufnahme), nagyrészt nem magyarosak. A fordító gyakran volt kénytelen élni ezekkel a közhasználatba már átment kifejezésekkel.

Az Egyetemes Regénytár olvasói az új évnegyedben ezen a regényen kívül még egy mesterművet kapnak: Az álmok városa költői lelkületű szerzőjének, Temple Thurston-nak egyik legszebb regényét, amely természetesen szintén ez alkalommal s ebben a formában jelenik meg először magyar nyelven.

1.

Berlin. Nyirkos márciusi reggel. Emberektől hemzsegő utca.

Sikoly. Csoportosulás. Lárma.

Késő.

A szerencsétlenség megtörtént.

Az autó megállt. A sofőr kővé dermedten ült a kormánykerék mellett.

A gumikerekek alatt véres emberi roncs feküdt. Csak szürke, csapzott haja és lyukastalpú, ócska cipői látszottak ki a kocsi alól.

- Schuppo, az Istenért... Elgázolt valakit...

- Egyenesen nekijött az autónak... - dadogta a sofőr.

- Be volt csípve - mondta egy boltilány. - Láttam, hogy tántorgott...

- Orvos vagyok! - tört keresztül egy úr a tömegen. - Segítsenek bevinni ide a kapu alá!

A komor berlini bérkaszárnya bolthajtásos kapualjában sokáig térdelt az orvos a mozdulatlan öregember fölé hajolva. Azután lassan felemelkedett.

Meghalt - jelentette ki és vállat vont. - Bűzlik a pálinkától.

- Nem csoda, hogy ilyen szerencsétlenség érte.

Ezt a házmester mondta, egy őszhajú suszter, aki zöld bőrkötényében, zöld papucsaival ott állt az orvos mellett.

- Már reggel óta hajtogatta a kupicákat - tette hozzá - egyiket a másik után.

- Ismerte a szerencsétlent?

- Hogyne. Minden reggel beállított. Billing úrhoz járt, a negyedik emeletre. Odafent fényképezték... Filmet csináltak róla... Hogy mit tudtak fényképezni egy ilyen részeges öregemberen...

Fenn a tágas padláshelyiségben, mint a ketrecbe zárt oroszlán járkált fel-alá Götz Billing. Eredetileg fényképész műterem volt ez a kopár, viharvert üvegfalakkal körül zárt helyiség, amely most filmműtermül szolgált.

Götz Billing hatalmas, szélesvállú alakjában, hullámos szőke szakállábán, dús hajában, amelynek elszabadult fürtjeit türelmetlen fejmozdulattal rázta vissza homlokáról, egész lényében tagadhatatlanul volt valami, ami ebben a pillanatban s itt, a csupasz falak között, a sivatag királyára emlékeztetett.

- Hogy hol a pokolban késik már megint ez a sárból és isteni szikrából gyúrt részeges csodaszörny? - kérdezte önmagától.

- Én pont tízkor levetkőzöm - hangzott egy vékony lányhang a helyiség másik sarkából.

Megfakult apródruhában, kis fekete ujjaskában és térdnadrágban fiústestű lány kuporgott az egyik szakadozott nádszékben.

- Tapintatlan béka.

- Nekem ma Kottbusban kell táncolnom.

- Jó mulatást kívánok!

- Ó, egyáltalán nem mulatságos... El kell utaznom... - az apród cigarettára gyújtott. A cigarettát szája szegletében tartotta. - Itt Berlinben már nem lehet megélni... Túlságosan sokan vagyunk. Megpróbálom vidéken... Talán ott lehet még valamit kezdeni...

- És ezt nevezitek ti művészetnek! - Az óriás az alacsony, esővíztől szennyes üvegtető felé emelte öklét. - Az igazi, a szent művészet...

- ... koplal - fejezte be a mondatot a táncosnő és egy ügyes piruettel leperdült a székből a földre, megállt a lábujj hegyén és kecsesen himbálta magát.

- Abból a néhány nyomorúságos márkából - folytatta - amit Billing úrtól kapok igazán nem lehet megélni.

- Mit csináljak, ha többet nem tudok fizetni?

- Ne csináljon filmet a saját szakállára! Arra a szép szőke szakállára… mosolygott a lány. - Ha nincs pénze, mivel akarja folytatni? Szegénységgel és nemeslelkűséggel? Maga olyan kiváló rendező, hogyha akarná, verekednének érte a direktorok. Miért teszi magát szándékosan tönkre?

- Miért? Mert őrült - szólalt meg a háttérben Billing famulusa, mindenese, egy szikár, filozofikus nyugalmú férfi, aki hosszú fehér köpenyében úgy festett, mint valami betegápoló.

- Krause... maga ne beszéljen. Hogy miért fektettem bele minden megtakarított filléremet ebbe a filmbe? Hogy miért vállalok nyomasztó adósságokat is, csak azért, hogy befejezhessem? Hogy miért akarok egymagám, pusztán a magam erejéből létrehozni valamit? Megmondom kislány, de ki ne nevess érte! Azért, mert javíthatatlan idealista vagyok.

- Akit az Isten el akar veszíteni, annak előbb elveszi az eszét - állapította meg a háttérben Krause úr.

- Nem tudok odaállni a felvevő gép elé azokkal a hülye szövegkönyvekkel, amelyeket a kezembe nyomnak. Elég volt belőlük! Ez az átka az egész mai kornak: mint az istenek, feltalálunk csodálatos dolgokat, de nem tudunk velük mit kezdeni és tönkretesszük őket, mint a vadak. Így történt ez a filmmel is.

- Doktor úr mégsem fogja megváltoztatni a filmgyártást - vélte rekedtes hangján Krause úr.

- De meg fogom változtatni!

A poros padló recsegett, a hatalmas üvegtáblák megzörrentek, ahogy Billing remegő orrcimpákkal, öles léptekkel végigmérte a szobát.

- Meg fogom változtatni! - ismételte. - Fel fogom emelni a filmet az örök emberi művészet színvonalára.

- Schmerolddal? Ezzel a részeges, vén borisszával?

-Vele! Az „élő holttesttel”. Mert higgyétek el, Schmerold még mindig művész. Nagy művész. Fénykorában úgysem tudtam volna megfizetni ezt az isteni csirkefogót. No, de eleget diskuráltunk. Gyerünk Trude! Készülj! Próbáljunk, amíg megérkezik a vén mihaszna!

Götz Billing a terem közepére húzta az ásítozó apródot.

- Tehát vigyázz! Ott folytatjuk, ahol tegnap elhagytuk. A helyzet ugyanaz. Te Schmerold ifjú hitvese vagy. Földre szállt angyalt lát benned. Természetesen ez csak optikai csalódás, mert a valóságban jelentéktelen kis macska vagy... hűtlen pillangó... egyszóval: nő.

- Ezt ugyan megadta nekünk. De ki is tudná önnél jobban, hogy milyenek a nők? Ki ért önnél jobban az asszonyokhoz? - kérdezte az apród.

- Mit akarsz ezzel mondani?

- Semmit... Ha jól tudom... maga is elvált a feleségétől...

Erre csend lett.

Götz Billing némán járt néhányszor fel-alá a teremben.

- Hát igen - mondta halkan - elváltam. De ez talán nem tartozik ide... Kezdjük a próbát. Tehát: ön, kisasszony titokban már felöltözött az álarcosbálra. A férje, aki erről nem tud, hirtelen meglepi önt. A kisasszony rettenetesen megrémül. Ide legalább négy méter játékot akarok! Lássuk... Nem jó! A szemét nyissa tágra... A keble ziháljon!

- Zihálna az, ha vóna... - morogta részvéttel Krause a háttérből és fejcsóválva méregette a lány valószínűtlenül sovány alakját.

- A jobb kezet hátrább... Még... Nem jó... Ma sehogy se tetszik nekem a kisujjad... Most jó... így... Mint egy sóbálvány, úgy állj... Ne mozdulj... Na, majd csak megy valahogy... De hol az ördögbe késik az öreg Schmerold? Trude leülhetsz. A dobozban találsz még cigarettát. Mi, Krauséval, addig megnézzük, hogyan sikerültek a tegnapi felvételek.

Az ablaktalan, szűk, kis sötétkamrában három, feketére festett iskolapad állt egymás mögött. Gyenge fény világított meg egy kifeszített fehér vásznat a sarokban. Götz Billing üggyel-bajjal beszorította hatalmas testét az első padba. Háta mögött megszólalt száraz hangon a famulus:

- Kezdhetjük?

- Gyerünk!

Hirtelen koromsötét lett.

Csak a fehér négyszög világított misztikus fénnyel a vásznon.

Aztán felhangzott a vetítőgép egyhangú ketyegése.

A szőke óriás ott a padban mélyen felsóhajtott:

- Itt vagy hát öreg Bogumil Schmerold. Tegnapi árnyképed itt lebeg ma a vásznon... Hogy állsz ott... Emberi roncs...

A vásznat teljesen betölti most egy arc.

- Brávó Schmerold! Igen, így, óriásivá felnagyítva lássák ezt a szenvedély pusztította, barázdás arcot! Jó Isten! Mit tud még ma is a vén iszákos. De elég ebből ennyi. Itt ki kell vágni egy darabot. A nézőnek nem szabad meglátnia a halál pókhálóját, mely finom szálakkal a rothadás ráncait rajzolja a fáradt ajkak köré...

Heves mozdulat és felragyog, mint apró szentjánosbogárka, egy kis villanylámpa a pádon. Billing előveszi a jegyzőkönyvét és kemény, határozott betűkkel néhány szót ír bele: 11. felv. 15. kép. Két métert kivágni!

Aztán ismét sötétség. A rendező feszülten figyeli a képet.

- Most... Most jön Trude... A kis Trude, aki odaát cigarettázik... Most nem apród... Gretchen-frizurás, madonnás ártatlanság. Schmerold odalép elé. A megtestesült ártatlanság, fiatalság... Éva... Drága, kicsi, tiszta, örök Éva... Rajta öreg Schmerold! A Fiatalság áll előtted! Ujjongj hát a boldogságtól... Dalolj... „Lánc, lánc eszterlánc…” Perdülj táncra kicsi asszonyoddal... Gyorsabban forgatni Krause...! Még... még gyorsabban... Táncolj vén Schmerold, táncolj! Hogy keringőzik az öreg... Csak tovább...! Ezzel a fáradt gráciával... Mintha éreznéd, hogy életed örök játékszer csak Éva apró kezében... A fáradt ősz minden napsugaras mélabúja remegjen a táncodban... Igen, így... Brávó... Így kellene megfesteni a haláltáncot! Egy élettől ragyogó, mosolygó fiatal asszonnyal... Nem zörgő, öreg csontvázakkal... Szent Isten, mi történt? Miért szakítottad fel az ajtót Trude? Oltsd el a villanyt! Mi bajod? Mi történt veled?

A küszöbön magából kikelve állt a fekete apród.

Mögötte az ősz suszter a zöld bőrkötényben.

A táncosnő kimeredt szemmel nézett a vászonra és hangtalanul nyújtogatta feléje a kezét.

- Hagyják abba... - dadogta végre - hagyják abba...!

- Fiacskám, tedd el a színművészetet Kottbus számára. Magad mondtad, hogy Berlinben már úgysem hat az ilyesmi!

- Hiszen én táncolok ott - mutatott a lány reszketve a képre - irtózatos...

- Hát persze, hogy te táncolsz. Táncra teremtett a magasságos úristen is...

- Jaj - nyöszörgött a lány, szemét eltakarta s megroggyanó térdekkel tett néhány lépést. - Hagyják abba...

- De miért?

- Mert magával hurcol engem is... Meg fogok halni... - A lány idegtépő kacagásban tört ki. - Mert egy halottal táncolok ott a vásznon...

A kép egyszerre eltűnt. Szennyes, szürke folt maradt csak a helyén.

A gép is elhallgatott.

Egy pillanatra nagy csend feküdt a szűk kis helyiségre.

Trude ziháló lélegzettel meredt maga elé és a földre mutatva suttogta:

- Lenn fekszik a portásfülkében... Meghalt...

- Schmerold?

- Elgázolta egy autó. A kapu előtt... Zokogva roskadt egy székbe.

- És most menjen az ember Kottbusba táncolni! El fogom hibázni a nagy ugrást és egyszer csak ott leszek a zenekarban... Két lábbal, egyenesen a nagydobban... Doktor úr... Segítsen... Doktor úr...! Az Istenért, hová lett?

Zavaros tekintettel nézett körül és csak ekkor látta, hogy a kis kamrában egyedül maradt.

Götz Billing ott állt a portásfülkében a holttest mellett. Mereven nézte.

Hideg ünnepélyesség ült ki az öregember élettelen arcára.

Híven őrizte a nagy titkot, amelyet megismerni: nem adatik meg élő embernek. Ez a titok ott remegett a szorosan összezárt, keskeny színészajkak körül, amelyek nem árulhatják el azt soha senkinek.

A döbbenetes csendben soká pihent a rendező fátyolos, meleg tekintete a fáradt, fehér arcon.

- Hol jársz már Bogumil Schmerold? Milyen messze szálltál ettől a rongyokba burkolt, alkoholszagú testtől, amely itt hever? Kialudtál nyugtalan láng... Én felgyújtottam benned - ha csak pillanatokra is - még egyszer az isteni fényt. Most kialudt örökre. Isten veled Schmerold papa. Jó éjszakát. Te már túl vagy az egész életnek nevezett haszontalanságon. Pihenj csendesen...

Mintha ólomcsizmákban járna, olyan nehezen vánszorgott fel a műteremnek csúfolt kis ketrecbe.

A tompa, szürke márciusi világításban visszariasztóan hideg és barátságtalan volt ez az üvegfalú helyiség. Szél átjárta, esőverte ablakaival, a falak mellett felhalmozódott porral, piszokkal és pókhálóval most még hitványabbnak, vigasztalanabbnak tűnt fel, mint máskor.

A kopár fal mellett ült Krause, a mindenre használható, derék Krause és megnyúlt orrával szinte élő jelképe volt az egész reménytelen, fájdalmas valóságnak.

- Előre Krause! - Götz Billing a sötétkamra felé mutatott. - A halott még él.

- Forgassam tovább a filmet?

- Ott, ahol az imént abbahagytuk. Folytatjuk.

- Most? Amikor a szegény Schmerold már a rendőri hírek között szerepel? Doktor úr, az Istenre kérem...! Egy halott csak nem táncolhat...

- Táncolni fog. Akarom. Erős akarattal manapság mindent el lehet érni. Bizony, barátocskám. Átkozottul furfangos legények vagyunk ám mi... Életre kelteni halottakat? Mi az nekünk?

Götz Billing harsányan kacagott és belevetette magát oda, ahol az imént ült, a szűk padba.

- Bolond jókedvem van, Krause. Előre, forgasd hát! Hozd vissza egy ugrásra az öreg, halott Schmeroldot! Remek vén fiú volt. El kell tőle búcsúznom. Amint illik. Nem a holttesttétől. A lelkétől.

Megint koromsötétség.

A titokzatos kis négyszög újból ott világít a fehér vásznon.

A kép visszavarázsolja az öreg Schmeroldot. Nem veszi tudomásul, hogy odalent fekszik a portásfülkében, hidegen, mereven.

A film nem ismeri a mozdulatlanságot. Schmerold mozog, furcsán emelgeti a lábát... él... él...

- Ó, a szerelmes vén kakas! Mindjárt elkapja Trude-t... Hogy nevet... vágyakozik... ugrándozik... Szerelmeskedni akarsz ugye? Milyen pillantásokkal ostromolja... Hopp...! Sikerült... Megcsókolja... És az igazi Trude ezalatt szaporán igyekszik a pályaudvar felé. Mert vidékre kell utaznia szegénykének... Kottbusba... No nézd, az öreg Schmerold... Hogyan csókol! Ezen a buzgó cuppogtatáson ugyan nem látni meg a hatvanhárom tavaszt, ami elmúlt fölötted... Ne... ne menj még... Maradj még egy szempillantásig... élvezd még egy keveset velem a földi gyönyörűségeket... Parancsolom! Hiába minden. Amíg a gép forog, maradnod kell... Látod öreg, mi vagyunk az igazi varázslók... Mi, huszadik századbeli vidám fickók... Parancsolunk életnek, halálnak... S nem ismerjük a lehetetlent.

Hatalmas fejét vad kétségbeeséssel hajtotta a padra. Nehezen lélegzett, mintha valami fojtó teher ülne a mellén.

- Nem igaz! - törtek elő belőle a kétségbeesés hangjai. - Nem tudunk semmit. Szánandó szomorú figurák vagyunk. Magunk-áltató, szegényes kis szemfényvesztés, amit csinálunk. Ma parancsolunk az élőnek, táncoltatjuk a halottat, de nem tudjuk, honnan teremtjük elő holnap a mindennapi kenyeret...

Szörnyű fájdalommal eszmélt rá a szörnyű valóságra. Schmerold halálával Billing tönkrement. Végérvényesen és visszavonhatatlanul.

Mihez kezdjen?

A feje fölött, a ragyogó, kékesen csillogó fénynyaláb mögül Krause rekedtes hangja hallatszott:

- Doktor úr... Soká már nem ugráltatom itt ezt a szerencsétlent. Borsódzik a hátam, ahogy elnézem szegényt...

- Hallgass!

- Most az a rész jön, ahol Schmerold alakja mindig nagyobb lesz... Mintha ki akarna lépni a képből...

- Szamár vagy, Krause... Hiszen nem mozdulhat el a vászonról...

Vagy mégis? Lehetetlen. A vászon hazudik. Nem! A vászon él. A vászon kacag. Nincs élet és nincs halál. Emberi árnyak vannak csak, amelyek jönnek, mennek, táncolnak, nevetnek, amíg a rettenetes csontkéz meg nem ragadja őket. Jóízűen, tele szívvel kacag az öreg Bogumil Schmerold a vásznon. Szinte hallani lehet ezt a harsogó nevetést... Aztán a kacaj torz vigyorgásába fullad és az arc, ott, a képen, elkezd nőni és közeledni. Rettentő óriássá nő a vén komédiás és szemében ott ül fenyegetően a vád:

- Miért háborgatjátok nyugalmamat?

És jön közelebb... egyre közelebb... Szinte már ott áll a sötétkamrában, az első pad asztalán...

- Elég!

Az egyhangú zaj elül.

A kép eltűnt.

Némán mentek vissza a műterembe.

Krause leült és keresztbevetett lábakkal egy filmtekercset kezdett el felcsavarni, amelyet a sötétkamrából hozott magával. Olykor elgondolkozva nézegette a levélbélyegnagyságú, egymás után felsorakozó kis képeket. Schmerold. Mindig ő. Sokszor egymásután. Látszólag mindig ugyanabban a pózban. Talán erős nagyítóval lehetett volna különbséget találni az egyes kis filmkockák között.

- Az egészet most már besózhatjuk s eltehetjük télire, doktor úr - mondta Krause és a felcsavart tekercset odadobta az asztalra.

Götz Billing nem felelt. Csak ült mozdulatlanul, fáradt, szomorú óriás, és nagy kék szemével a levegőbe bámult. Mintha keresne valamit...

- Így van ez rendjén... - mondta később fátyolozott hangon. - A felvételek remekül sikerülnek s befejezésük előtt nem sokkal Schmerold meghal... Vége. Utánpótlás a filmnél nincs. Így is jó. Most már legalább egészen vége. Krause! Fogja ezt az egész szemetet és dobja a szemétládába. Ott a helye. Mert most már nem ér egy fagarast sem.

- Így beadni a kulcsot... - motyogta Krause - Így tönkremenni...

- Hát igen. Tönkrementem. Nincs tovább.

- Megjegyzem, mindenképpen ráfizetett volna, doktor úr... Most már megmondhatom... Mert kinek kellett volna ez a film, ha el is készül? „Eszményi film...” Idealizmus és film! Mondja már meg, doktor úr: mit keres a csizma a spájzban?

- Meg kell nemesíteni a filmet.

- Aki megnemesíti: elriasztja tőle a közönséget. A közönségnek az kell, ami közönséges.

Götz Billing felállt. Hatalmas testét kifeszítette, oroszlánfejét előre szegezte.

- Hát jó - mondta gúnyosan. - Így is jó. Én vagyok a mesebeli Együgyű János. A javíthatatlan alvajáró. Kívülről tudom már az egész litániát. Hiszen éppen eleget hallottam... Igazuk van az embereknek: szamár vagyok.

- Hogy mondhat ilyet, doktor úr! Ha valaki, akkor doktor úr: született, vérbeli filmrendező. Még pedig a javából való... Csak az a baj, hogy nem akar dolgozni a más feje szerint... Pedig tudna... De még mennyire tudna...

- Hagyd el öreg Krause... Szamár vagyok. Vagy nem szamár az, aki, ahelyett, hogy napokig, hónapokig tartó, kitűnően jövedelmező munkákat vállalna, a fejébe veszi, hogy megreformálja a filmet? Művészetet akar csinálni, belőle? Művészetet, amely üdvözít és igaz? Ó, én tökfilkó... No, de most aztán vége... Jön a leszámolás. A számadás könnyű. Minden elveszett. Nem maradt más, csak rengeteg adósság...

- Hát bizony...

- Ördög vigye el az egész művészetet meg az egész idealizmust! - a szőke óriás öklével az asztalra csapott, úgy, hogy egész porfelhő támadt. - Nem hagyom, hogy tovább pofozzon a sors! Minden hülyeséget megcsinálok ezentúl, amit csak elém hoznak. Rendezek mindent, ami kezem ügyébe akad! „Zigotó nősül” vagy „A felrobbant öngyújtó”, esetleg „A vadnyugati vérebek”: mindegy! Minél ostobább, annál jobb! Nekem most már minden mindegy. Itt vagyok! Csinálom, ha tetszik... Először... másodszor... harmadszor... Igazgató urak! Ki ad többet értem?

A sarokból éneklő, magas, nazális tenorhang felelte:

- Én!

2.

Szegényes öltözetű emberke állt ott és mosolygott.

Götz Billing idegesen fordult a hang irányába, s amikor megismerte a látogatót, szórakozottan bólintott:

- Maga az, Turkovitz?

A különös látogató, felszólítást sem várva, beljebb jött és kényelmesen letelepedett az egyik székre. Kalapját hátratolta a tarkójára, vizes ernyőjét két térde között tartotta és mosolyogva nézte Billinget.

Bizonytalan korú emberke volt. Haja a széles bársonykalap alól nedvesen hullott homlokára. Szénfekete bajuszkája és egyre szimatoló orra fölött nyugtalan fekete szeme úgy járt ide-oda a szobában, mint a ketrecbe zárt kis menyét. Valami idegenszerű keleties hangsúlyozással ejtette ki a szavakat.

- Mi az újság? - kérdezte. - Baj van? Furcsa. Én, úgy látszik, mindig pechet hozok magának. Emlékszik? Amikor megismerkedtünk négy évvel ezelőtt, akkor hagyta el a felesége...

- Ne emlegesse! Ma mindenkinek a volt feleségemmel van baja...

- Én nem ismertem - mondta Ted Turkovitz. - Ha ismerem, azt tanácsoltam volna neki, hogy ne váljon el öntől. És ezt csak őnagysága érdekében tanácsoltam volna. Mert meglássa: maga még nagy ember lesz, doktor úr. Sok meglepetést fog még szerezni az embereknek... Ezt, mint igazi barátja mondom. Mert akinek én vagyok a barátja, annak van jövője...

- Szép...

- Sajnos, maga élhetetlen. Hogy valaki ilyen nagy tehetséggel ne vigye semmire... Én ezt nem nézhetem tovább! Beleavatkozom az életébe. Megalapítom a szerencséjét.

A kis ember óvatosan körülnézett.

- Egyedül vagyunk? Helyes. Akkor hát hallgasson ide: elhatároztam, hogy csinálok egy filmet. A magam költségére. Mit szól hozzá?

- Szóval maga is megőrült? - felelte nyugodtan Götz Billing. - Rendben van. Fogjunk kezet.

Turkovitz úgy folytatta, mintha ezt a közbeszólást nem is hallotta volna:

- A körülményeknek, ha szabad magam így kifejeznem, szerencsés találkozását látom abban, hogy a szegény Schmerold halála éppen a mai napon következett be, amikor ezzel az ajánlattal önt felkerestem. Most legalább ön teljesen szabad! Én ugyanis azt szeretném, ha ön rendezné a filmet. Miért fordítja ki a nadrágzsebeit?

- Csak csinálja utánam maga is, Turkovitz. Akkor legalább egészen fesztelenül diskurálhatunk tovább. Ember! Hiszen magának semmije sincs... Nekem viszont még a semminél is kevesebbem van.

- Azt hiszi, hogy nincs pénzem? No, várjon... Mutatok magának valamit.

A tarnopoli emberke sajátságos ravaszul mosolygott. Előrehajolt a székén és egy hatalmas tárcát húzott ki a zsebéből. Lassú mozdulattal kinyitotta és lapozgatni kezdett benne. A tárca duzzadt a német s a külföldi bankjegyektől.

- Méltóztassék... Válasszon, doktor úr... - Úgy tartotta a bankjegyeket Götz Billing elé, mintha szivarral kínálná. - Valamelyes kis aprópénzt mindig hordok magamnál. Az egész Wertheim-kasszámat úgysem vihetem magammal sétálni...

- Hallja... Ez aztán derekas munka lehetett - mondta a csodálat hangján Götz Billing.

- Miféle munkáról beszél?

- Amellyel sikerült ilyen sokféle hamispénzt előállítani.

- Pardon. Nincs köztük Jancsibankó. Valamennyi valódi - jelentette ki Turkovitz a sértődöttség leghalványabb árnyalata nélkül. - Tessék csak közelebbről megnézni... Devizák... Márkák... Válogathat köztük... Mennyit parancsol? Tízezret...? Húszezret...? Egy kis előleg sohasem árt...

- Turkovitz! Honnan van magának pénze?

- Nagyszerű! Ezt maga pénznek nevezi? Nebbich... - Ted Turkovitz elnézően mosolygott.

Tárcájából papírlapot húzott elő. Nagy gondosan szétnyitotta. Apró, fekete szeme úgy csillogott, mint a frissen bányászott szén.

- Olvassa csak el ezt - nyújtotta a papírt Billing felé - Folyószámlakivonat a Német Banktól... Az én nevemre szól...

Götz Billing felugrott. Megnézte a papírlapot. Elkomolyodott. Azután így szólt:

- Turkovitz... Ez nem lehet tisztességes dolog. Honnan a csodából kerítette elő ezt a rengeteg pénzt?

- Ne ijedjen meg. Jó helyről. De végtére is ez az én dolgom. Magára csak annyi tartozik: filmet akarok csinálni és azt akarom, hogy maga rendezze.

Götz Billing nyugtalanul járkált fel-alá a szobában.

Hallgatott.

Aztán hirtelen megállt a tarnopoli emberke előtt és kezét nadrágzsebébe mélyesztve, átható tekintettel nézte, Turkovitz szaporákat pislogott és ravaszkás mosollyal állta Billing tekintetét.

- Amikor beléptem ide, éppen hő vágyát fejezte ki aziránt, hogy megfilmesíthessen valami értéktelen ostobaságot. Nos: már el is hoztam a kéziratot. Ennél ostobábbat, kezeskedem róla, még soha életében nem látott... Én bízom benne. És meg akarom csinálni. Itt van... Nézze meg...

A rendező átvette a kétfedelűt füzetet, összeráncolta homlokát és félig hangosan olvasta a gépírásos címet:

- „Sztambul titkai”, avagy: Nevelőnő a háremben. Nagy filmdráma öt felvonásban előjátékkal... Hát ez tényleg klasszikus hülyeség lehet. Ki követte el?

- Ezt az egyet nem árulhatom el. A szerző meg akarja őrizni inkognitóját.

- Elhiszem... - Götz Billing újra belenézett a füzetbe. - „Szereplők: A pasa. Gülnare, odaliszk. Pia Kardas, a nevelőnő. Eugen Pelikán, anatóliai vasúti hivatalnok”... Szép kis állatsereglet.. „A szegény Máli, bécsi baronesz. Fatime, Zulejka rabszolganők...”

A szőke óriás abbahagyta az olvasást és felnézett a magas égbe.

Aztán gyakorlott kézzel továbblapozta a füzetet, itt-ott belepillantva a gépírásos sorokkal sűrűn teleírt oldalakba.

- Elvégre meg lehet csinálni - mondta ki az ítéletet. - A szcenárium, technikailag, úgy látom, rendben van. Gyakorlott filmíró munkájának benyomását kelti. De miért akarja éppen ezt megcsinálni?

- Miért, miért... Mert ez kell az embereknek.

- Miféle embereknek? Nézze Turkovitz, beszéljünk őszintén... Maga éppen olyan jól tudja, mint én, hogy ez az egész nem ér egy fabatkát sem!

- Éppen azért lesz kitűnő üzlet. Vagy azt képzeli talán, hogy a közönség a Schmerold-filmre vágyik? Az Ég megkímélte önt egy csalódástól. Az a film, ha el is készül, higgye el: nem kellett volna senkinek. Ez igen... Ebből lehet valamit csinálni...

- Kár a pénzért...

- Ugyan ne izéljen már, doktorkám... Ne fájjon magának az én fejem! Biztosra megyek.

- Nyilván tárgyalt már színészekkel is?

- Hova gondol? A színészekkel való tárgyalás a maga hatáskörébe tartozik. Csak egy kikötésem van. - Turkovitz a szereplők névsorára mutatott. - Pelikán szerepét feltétlenül Dimitrij Senestrynek kell játszania.

- Senestrynek? Ha jól tudom, most Gruithusennek dolgozik, a „Stellá”-nál...

- Ott. De a „Stella” ma befejezi a képet. Azonnal odamegyünk és...

- Nem bánom. De arra figyelmeztetem, hogy Senestryt egy kocsiderék aranyon alul nehezen fogja megkapni...

- Pénz nem számít. Magának is megfizetem az egész Schmerold-féle halvaszületett filmet. Ne is beszéljen. El van intézve. Nem akarom, hogy anyagi gondjai legyenek, mialatt az én filmemen dolgozik. Még valamit! Majd elfelejtettem... Nézze csak doktorkám... Ezt a szerepet... „A szegény Máli” szerepét...

- Mi van vele?

- Nagyon szeretném ezt a szerepet egy bizonyos hölggyel játszatni... Egy illetővel. Ugye nincs kifogása ez ellen? A további szereposztást azonban most már igazán teljesen magára bízom...

Götz Billing elmosolyodott, úgy érezte, hogy rájött a filmkészítő-láz magyarázatára.

- Mint rendező és még inkább: mai helyzetemben nem írhatok elő magának semmit - mondta. - Azzal a kézirattal és azzal a színészanyaggal kell dolgoznom, amelyet Ön rendelkezésemre bocsát. Sőt. Teljes erőmmel azon leszek, hogy az illető hölgy minél jobb legyen a „szegény Mali” szerepében. Ezt megmondhatja neki.

- Maga fogja neki megmondani. Mert őnagysága is a „Stellá”-nál dolgozik ebben a pillanatban. Menjünk! Lent vár az autó... Nekem sürgős a dolog... „Sztambul titkai”... Remek cím! Nem találja?

3.

Nagyot fröccsent a kerekek alatt a sár, ahogy a taxi hirtelen megállott Berlin egyik külvárosában, egy régimódi, hatalmas vasráccsal ellátott kapu előtt.

Bent, az első udvarban több kisebb-nagyobb épület sorakozott egymás mellé.

Itt volt a „Stella” filmgyár műterme. Közvetlenül mellette emelkedtek a „Californian Moving Pictures Company” helyiségei. E két pilléren épült az a híd, amely összekötötte Berlin és New York filmvilágát.

Volt ott még néhány kisebb helyiség is.

Így az olasz tőkével dolgozó „Linda-Sabbadini” filmvállalat, néhány lépéssel odább pedig a „Berlin-Bécsi Filmszövetkezet” hivatalos helyiségei következtek. Egész hátul, mintegy elkülönítve a többi épülettől, kis, villaszerű helyiség emelkedett: Dimitrij Senestry világhírű filmszínész irodája.

A második udvarban is a filmgyártás volt az uralkodó csillagzat. Ott helyezkedett el a „Kosmos”, amely a különféle gépekhez, dinamókhoz és motorokhoz szükséges alkatrészeket szállította. Közvetlenül mellette épült Knille műterme, ahol a mozgóképszínházakban vetített reklám-állóképek készültek.

Amerika és a guruló dollár szaga érzett a levegőben.

Ha az ember megállt a lomhán elterpeszkedő épületek között: a Csendes-óceán hullámverését hallotta, ama hullámokét, amelyek Los Angeles partjait verdesik.

Mint rendesen, most is sokan álldogáltak a kapu előtt és kíváncsian kandikáltak befelé. Hát itt volt is mit nézni! A lassan szemerkélő esőben egymás hegyén-hátán hevert az udvaron a sok régi díszlet és kerekes kocsikra feldobálva, különböző misztikus formájú faalkotmányok áztak. Római harciszekérhez támaszkodva óriási trónszék hallgatta: hogyan csapkodja megfakult, bíborvörös baldachinját az eső.

A vaskapu előtt hosszú sorban autók várakoztak a műteremben dolgozó színészekre. Kezdve a diszkréten elegáns Limuzintól egészen a könnyű, nyitott kis Ford kocsiig volt itt mindenféle autó.

A kapus, ahogy kitárta előttük a nehéz, ráccsal borított kaput, két ujját piros sapkájához emelte és régi ismerősként üdvözölte Götz Billinget és Ted Turkovitzot.

- Ma nagy gőzben vannak odabenn... - jelentette bizalmaskodó hangon. - Hé, maga hova megy? - fordult egy sápadt emberkéhez, aki, felhasználva pillanatnyi figyelmetlenségét, be akart osonni a háta mögött a kapun. - Jó lenne belógni, ugye? Az urakhoz tartozik? Nem? Akkor szedje a sátorfáját uracskám! A műterembe idegeneknek tilos a bemenet!

A műterem bejáratát óriási díszlet takarta el, amelynek csak szürke vitorlavászonnal fedett hátát láthatták.

Régi filmszakemberek voltak mind a ketten: mégis, megdöbbenve álltak meg egy pillanatra a házmagasságú építmény mögött. Nagy nehezen keresztülvergődtek a szanaszéjjel heverő bizánci gipszszobrok, gyaloghintók, különféle formájú székek, kasírozott bárkák és papírmasé pálmák tömegén.

A fal mellett ketrec állt. Hatalmas barnamedvék morogtak benne.

A poros padlón alig lehetett lépni a sok létrától, festékekkel telt edénytől, fűrésztől, kalapácstól és fúrótól.

Megnehezítette előre jutásukat az is, hogy alig láttak. A bejárás felől behatoló világosságot jóformán teljesen elvette a díszlet házmagasságú szürke háttere.

Csak itt-ott hatolt keresztül a vászon repedésein a műteremből jövő fény, amely meleg volt és verőfényes, mintha a műteremben izzó, déli nap ontaná sugarait.

Bizonytalan, egyhangú moraj áradt a stúdióból. Zenészek hangolták hangszereiket, mint az Operában, felvonás közben.

- Erre doktor úr! Itt átbújhatunk! - Turkovitz kis rést fedezett fel a díszleten.

Nagy nehezen átvergődtek rajta és - végre! - ott álltak a műteremben.

Fény... fény... fény...

Fény minden oldalról.

Diadalmas erejű fényár.

Egymás mellett szinte egész tucat mesterséges nap.

Kereken járó, óriási építmények, amelyek az egymás mellé sorakoztatott Jupiter-lámpákkal felragyogtatták a csillagos eget.

A műterem sarkaiban, fenn, erkélyek voltak. Onnan vetítettek reflektorokkal izzó fénynyalábokat a műteremben zajló, zúgó, ezer színben pompázó bizánci udvarra.

A fojtogató hőségben szinte elkábult az ember, ahogy elnézte a fel-alá hullámzó, arannyal dúsan hímzett tengerkék, vörös és zöld ruhák tömegét, a sok csillogó, nehéz bársonyt, ezüst páncélt és a félezer, különféle parókával ékesített, fehérre festett női és férfi arcot.

Néhány lépésnyire innen, a szomorú, ködös berlini utcán egyhangúan, fáradtan zakatolt a mindennapi élet, mialatt bent a műteremben életre kelt, valósággá vált: a mese.

Arany fényben fürdött itt minden és az emberek - mint a megittasult nyári bogárkák a lámpa körül - szinte mámorosán csillogtatták meg magukon a szivárvány összes színeit.

Árnyországban éltek ők itt, a kékvízű Márvány-tenger mellett, Krisztus előtt a hatodik évszázadban. A díszlet Theodora bizánci palotáját ábrázolta. Ott ült fent a trónuson a medvetáncoltató leányából, hírhedt cirkuszhölgyből lett hatalmas császárnő. Valószínűtlenül szép, sápadt fején szikrázott a diadém és ebben a pillanatban éppen egy sonkászsemlyét evett jó étvággyal.

- Ne ordítsatok, hé!... Szünet van... - üvöltötte egy öblös férfihang, mintha az utolsó Ítélet harsonáját szólaltatná meg a tarka tömeg feje fölött. - Ne ordítsatok! Itt más nem ordíthat, csak én!!

Ez volt tehát a rendező.

Götz Billing és Tedd Turkovitz a hang tulajdonosa felé igyekeztek.

Félretolták az útjukban álló hetérákat, gladiátorokat, kocsihatókat és papokat és végre ott álltak Jan Gruithusen, két világrész ünnepelt filmrendezője előtt.

Gruithusen ingujjban, felborzolt szürke hajával, domború mellkasával, olyan volt, mint egy jókedvű boxbajnok.

Amikor a közeledőket megpillantotta, eltessékelte a köréje sereglett bizánci hercegkisasszonyokat és hatalmas kezét Götz Billing felé nyújtotta.

- Isten hozta, kedves kollégám! Maga már „post festa” érkezik, tudja-e? Ma befejezzük az egészet. Most hívják elő az utolsó felvételeket. Nézze micsoda por van itt a levegőben. Így peresze, hogy tönkre kell menniük a képeknek. Halló! Fecskendezzenek szét fenyőillatot!

A fecskendők beavatkozására a harmatos porszemek táncot jártak a villanylámpák fénykörében.

- A lemezeket még nem vették ki a fürdőből?

Jó. Akkor hát várunk. Addig mulatunk egy kicsit. - Parancsolóan intett a zenészeknek. - Úgy járkálnak itt, mintha az orruk vére folyna... Táncoljunk egyet. Go on!

A zene rázendített egy divatos foxtrottra.

A tömeget, mintha villanyáram járta volna át.

Anachoréták és táncosnők, kocsihajtók és hercegnők, csillagvizsgálók és virágáruslányok összekapaszkodtak és taktusra emelgették szandálba bujtatott lábaikat.

Jan Gruithusen megelégedetten nézte őket egy darabig, aztán visszafordult Götz Billinghez. Ted Turkovitz ezalatt egy sarokba húzódva, a szimatoló róka tekintetével figyelte a táncolókat.

- Hát mi újság, öreg Billing? Hallottam, mi történt azzal a szerencsétlen Schmerolddal. Hiába, magának szerencséje van. Ha az a film kijött volna, teljesen tönkretette volna a hírnevét.

- Ezt ma már többen mondták nekem...

- Minden hozzáértő, józan eszű ember csak azt mondhatja. Idenézzen, öreg fiú! Látja itt lent ezt a bolha-cirkuszt? Ez kell a népnek. Az ember: örök gyermek. Látni akar valamit, ha már moziba megy. Mindent a szemnek, semmit az észnek! Szegény kis eszüket éppen eléggé fáraszt ja a valóság, az élet.

- Most én is új munkába kezdek - mondta Götz Billing.

- Ugyan...

- Turkovitz adja hozzá a pénzt.

- Turkovitz? Akkor tudnék egy kitűnő címet a filmjük számára: „A pénznélküli pénzember”

- Turkovitznak rengeteg a pénze...

- Honnan vette?

- Titok. Magam sem tudom. De a dolog komoly. A filmnek már címe van... - Götz Billing a mellére ütött. Ott őrizte, a belsőzsebében, a kékfedelű kéziratfüzetet. - „Nevelőnő a háremben, avagy...”

- „Nevelőnő”? Remek!

- Ugye? Hanem most arra kérem, engedje meg, hogy Senestryvel néhány szót beszélhessek. Hiszen magának már úgy sincs szüksége rá...

- Holnaptól kezdve, nincs. Hanem ez fényes! „Nevelőnő”! Óriási! Jó munkát, kolléga!

A tömegben nyüzsgő főpapok, udvari emberek, bizánci urak valamennyien - a kor divatja szerint - hosszúfürtű parókát és ékalakú szakállat viseltek. Kemény dió volt, még a helyzettel teljesen ismerős ember számára is, a maszkok és a felismerhetetlenségig kifestett arcok közül kikeresni azt a polgári életben simára borotvált színészarcot, aki után kutatott.

De a levegőben ott imbolygott egy orosz cigaretta illatos füstje. Csak kivételes helyzetű személyiség engedhette meg magának, hogy szembehelyezkedjék a tűzrendészeti szabályokkal.

Csakugyan! Fehér márványoszlophoz támaszkodva ott állt a nagy férfiú, egy bizánci császár komor méltóságával.

Buzgón eregette orrán keresztül a füstkarikákat és feltéve szemüvegét, a reggeli újság sporthíreit olvasgatta.

Az előtte álló tűzoltó tiltakozását éppoly kevés figyelemre méltatta, mint a körülötte viharzó fülsiketítő hangzavart, kalapácsolást, a filmműtermek munkájának ezt a jellegzetes, reggeltől napestig tartó kísérőzenéjét.

A tűzoltó mögött egy segédrendező ugrált és rémülten sziszegte:

- Az istenért! Ne izgassa fel Senestry urat! Ha kijön a hangulatból, vége a képnek, úgyis ma filmezünk utoljára, ötszáz statisztával! Több, mint tízezer aranymárkába kerül ez a nap!

Justinianus császár lassan letette kezéből a tegnapi esti boxmérkőzésről szóló érdekes tudósítást és Götz Billingre nézett. Felragasztott, rőt szakálla alatt, ajka körül még ott lengett a kegyetlenül jámbor, alattomosan hízelgő bizánci mosoly. Nemes formájú, keskeny fejét eltakarta a paróka és az aranyozott fémből készült császári korona. Hosszúkás arcában csak a szeme volt igazi. Ahányszor Götz Billing Senestryt, a színészt látta, mindannyiszor egy éjjeli ragadozó nagy, kísérteties szemeire kellett gondolnia, amelyek fátyolosan, titokzatosan feküdtek üregeikben és misztikusan tükröződtek vissza a mozivászonról.

- Hogy van, mester?

A tűzoltó gyilkos pillantásainak hatása alatt a színész végre rászánta magát és eldobta a cigarettát.

Billing hétköznapi kérdésére nem is válaszolt. - Remélem, elégedettebb mostanában?

- Elégedett? - ismételte Dimitrij Senestry.

Nagyon jól beszélt németül. Tulajdonképpen német volt és csak azért alakult át orosszá, mert a filmszakmában néhány éve divatba jöttek az oroszok.

- Az ember vagy színész, vagy elégedett - mondta halkan és gondterhelten Senestry. - Mind a kettő nem lehet. Egyébként mi színészek jámbor őrültek vagyunk. Napközben úgyszólván teljesen ártalmatlanok... Csak esti nyolc és tizenegy óra között vagyunk közveszélyesek.

- Maga beszél így? A világhírű filmsztár?

- A filmszínész a teremtés legszánalomraméltóbb mostohagyermeke.

A titokzatos férfiú egyszerre megtelt élettel. Kezével, amelynek mutatóujján különös formájú, kabalisztikus jelentésű kő csillogott, idegesen hadonászott Billing orra előtt.

- Becstelen dolog, amit maguk rendezők művelnek. Igen, maguk! Itt, a műtermekben! Rosszabbak, mint a lélekkufárok. A szerencsétlen Péter Schlehmil megfordítottját csinálták belőlem! Árny nélküli emberből - ember nélküli árny lettem.

- Ha a szerep úgy követeli...

- Ugyan kérem! Szemfényvesztés és csalás az egész.

Justinianus császár szenvedő, mélyen árnyékolt szemét ideges hosszússág sötétítette el. Ajka gúnyos mosolyra torzult, hangja élesen csattant fel, ahogy folytatta:

- Hová lesz ebben a rablóbarlangban a hangom? Ez a tiszta, melegen zengő hangszer? Hová tűnik a rám aggatott bársonyok és selymek tündöklő sokszínűsége? A valóságtól a mozivászon felé vezető úton nemcsak a hangok és a színek vesznek el, de elvész lényemnek teljes harmadrésze! Az egész gyönyörű, harmadik dimenzió. Számomra így csak két dimenzió marad! Elszürkülök! Lapos leszek és néma, olyan leszek, mint ez a darab csiriz itt a földön. Ezért van szükségem, látja, a negyedik dimenzióra. Azzal kárpótolom magam az elvesztett harmadik helyett.

Most egészen rejtelmessé vált őfelsége dúsan kifestett arca. Szinte suttogva mondta:

- Néhány hét óta gyönyörű élményekben van részem a szeánszokon. Szert tettünk végre egy látó médiumra! Egy őrmester özvegyére. Csodálatos eredményeket értünk el vele! Hiszen, ha a spiritizmus nem volna...!

- És mondja csak, Senestry mester, elárulja önnek a spiritizmus azt is, hogy mit fog csinálni a közeli napokban? Például holnap?

- Holnap?

Bizánc nagyura a császári omátus alatt nyugtalan ujjaival cigarettatárcája után kutatott, de aztán, megsemmisítő pillantást lövellve a tűzoltó felé, üresen húzta ki ismét a kezét.

- Holnap? Kikerülök végre ebből az istállóból. Autóba ülök és megyek le egyenesen a birtokomra. Falura megyek! Tudja mit jelent ez? Boldogságot, békét, nyugalmat. Mondja, ért maga a mesterséges baromfitenyésztéshez? Nem? Mit tud akkor maga az életről? Egy gyönyörű kereszteződéssel kísérletezem most. Le kell jönnie egyszer hozzám, hogy megnézze...

- Senestry úr! A szellemek rosszul tudósították önt holnapi programja felől. Mert ön holnaptól kezdve megint csak a felvevőgép előtt fog állni, de ezúttal előttünk fogja ragyogtatni művészetét.

- Állítsák a masinájuk elé az ördög öreganyját, ne engem! - A cézár sercintett egyet. - Én ma voltam utoljára ebben a paprikajancsi-színházban.

- Ezt mondja a színháznál minden nagysikerű premier után és tudom, ezzel búcsúzik a műteremtől valahányszor befejeznek egy filmet. De most az egyszer hiába várják a szellemek és a mesterségesen tenyésztett baromfiak. Turkovitz megbízott, hogy szerződtessem önt, minden áron!

- Turkovitz?

- Itt van ő is velem.

- És ki az a könnyelmű ember, aki Turkovitzra bízta a kapupénzét?

- Senestry úr, ez nem tartozik ránk. Halljuk a feltételeit.

Bizánc császárjának ajkai körül ismét megjelent, mint előbb, a gúnyos mosoly. Ásított.

- Ötszáz dollár naponta.

- Megadjuk.

- Auu...! - sikoltott fel egy bizánci virágáruslány. A sztár ugyanis Billing lakonikus válaszától úgy elképedt, hogy teljes erővel ráhágott a háta mögött álló lady meztelen lábára.

Nem törődött a leány sikoltásával. Kezét Billing vállára tette s lágy hangon így szólt:

- Ez ellen okvetlenül tennie kell valamit, Billing úr. Önnek, úgy látom, beteges kényszerképzetei vannak Turkovitzcal és a pénzzel kapcsolatban.

- Ha kételyei vannak aziránt, hogy amit mondtam: reális, úgy az önnek egy hónapra járó összeget még ma délután közjegyzőileg letétbe helyezzük. Előleg természetesen olyan mértékben áll rendelkezésére, amilyen mértékben parancsolja!

- És... és... mit kellene játszanom tulajdonképpen?

- Amennyire, ide jövet, az autóban, átfuthattam a kéziratot, ön egy tűzön-vizén át hajszolt balkáni kalandort játszik a darabban.

- Úgy? Ezt helyeslem. Az ilyen szerepek tetszenek nekem. Justinianus császár dühösen rántott egyet fényes köntösén. - Nem úgy, mint ezek az áltörténelmi zagyvaságok. Justinianus! Naiv hülyeség! Hogy unom már! Kiszakítani egy darabot a körülöttünk zajló életből: azt igen! Az nekem való feladat. Billing! A maguké vagyok testtel-lélekkel. Úgy érzem, nincs jogom kitérni a rám várakozó művészi feladatok elől. Tartozom ennyivel a tehetségemnek. És a közönségnek. A közönség látni akar engem! Ötszáz dollár naponta... Ugye, annyit mondtunk?

- Annyit, ötszáz dollárt naponta.

- Esendő, gyenge ember vagyok... Elfogadom az ajánlatát, Billing úr. Higgye el, légióként azért, hogy a maga keze alatt dolgozhassam... Ez régi vágyam.

- Velem együtt fog dolgozni. Remélem, lelkes munkatársam lesz, Senestry úr...

- Turkovitz hol van?

- Itt van valahol. Azt a hölgyet keresi, aki a főszerepet fogja játszani...

- Hát nem én fogom a főszerepet játszani?

- A női főszerepet, Senestry úr.

- És ki az a hölgy?

- Az ebben a pillanatban még Turkovitz titka. De tényleg, hová lett Turkovitz? Most én sem látom... Ahá...! Nézze csak, ott futkároz. Szimatol... Most megáll. Valamit tart a kezében...

- Bizonyosan a babája fényképét... - mondta Senestry, akinek a dollároktól egyszeribe jókedve kerekedett.

A rendező is elmosolyodott. A fejét csóválta.

- Mégis csak különös! Úgy látszik, fénykép után keresi a női főszerepre kiszemelt hölgyet. Furcsa fiú az öreg Ted...!

A bizánci császár kissé lebiggyesztette finomvonalú ajkát.

- Ted? Miért Ted? Tudtommal Turkovitz mester bölcsője Tarnopolban ringott, Tarnopol pedig meglehetősen messze fekszik az Egyesült Államoktól.

- Az bizonyos. De Turkovitz valamikor egy bécsi operett-társulatot vitt Amerikába, ő volt az impresszáriójuk. Ha jól tudom, az első héten tönkrementek, de ő azóta ízig-vérig yankee-nek érzi és Tednek nevezi magát.

Odaát, az óriási műterem másik oldalán fáradhatatlanul szaladgált a kis Turkovitz. Apró, fekete cseresznyére emlékeztető szemét félig lehunyta. Kezét nadrágzsebébe süllyesztve, úgy ténfergett ide-oda, mintha puszta kíváncsiságból szemlélné a körülötte zajló sürgést-forgást. Senki se méltatta figyelemre az igénytelen külsejű emberkét.

Egyszerre csak megállt. Elővette kis jegyzőkönyvét, nagy figyelemmel vizsgálgatta a noteszlapok között elhelyezett fényképet.

így még jobban hasonlított ahhoz a néhány polgári ruhás férfihoz, akik elvegyültek a tarka filmnép között. Rendezők, szcenikai felügyelők, dramaturgok, kosztümtervezők és felügyelők voltak ezek a polgári ruhás férfiak és valamennyien - az operatőrök kivételével - éppúgy, mint ő, kis noteszeket, aktacsomókat, kéziratokat tartottak a kezükben. Senkinek nem tűnhetett fel a jámbor érdeklődő, aki ott a sarokban, most éppen összehasonlított valakit a kezében lévő fényképpel......

4.

Közvetlenül előtte, nagy halom egymásra dobált poros deszkán, festői csoportban egy sereg bizánci cirkuszlány üldögélt. Egytől-egyig válogatott szép teremtések voltak, szőkék, barnák, vörösek, s átlátszó, bájaikból vajmi keveset rejtő fátyolruhát viseltek. Kápráztatóan pompás kis csoport volt. A fahéj- és narancsszíntől kezdve a lazac, cseresznye, elefántcsont, gyöngy és bordó színekig képviselve volt itt mindenféle színárnyalat.

A tarka pillangók egyike nagy hangon vitte a szót, a többi áhítattal hallgatta.

A beszélő ott helyezkedett el a deszkák legtetején, mezítelen, formás lábait vidáman lóbálta, szaporán beszélt, mialatt ujjai boszorkányos ügyességgel dolgoztak egy kötött kabátkán. Nagy, kék szemével közben állandóan ide-oda tekintgetett a műteremben. Tizian vörös haját művészi toronyba fésülte s pikáns arcocskája a dús haj korona alatt elbűvölő hatást keltett. Finom metszésű, kissé fiús száján akár a malompatak vize, vidáman csörgedeztek a szavak.

- Bizony az ember, mint ápolónő, szép dolgokat tanul a katonák között... - mondta, miközben a pamutot a tűre igazította.

Az egyik leány, aki háttal ült Turkovitznak, odasúgta a szomszédnőjének:

- Most megint sorra kerülnek az Ezeregyéjszaka meséi...

- Ott, a rokitnói mocsaraknál nagyon csúnya világ volt... - beszélte a bizánci cirkuszleány a deszkarakás tetejéről. - Tetvek.,. Éhség... Malária... És a kórházak tömve... Nem lehetett azt kibírni... Azt mondtam a kis hadnagynak: Legyen kedves, vigyen ki magával a lövészárokba. És mit tesz Isten? Beleegyezett!

- No, ne mondd...

- Bizonyisten!

Szavai megerősítéséül melle felé tartotta a kötőtű tompa végét. Gömbölyű, fehér karja még fehérebbnek tűnt fel a félig kész sötét kötésen. Arany színben csillogó, rőt parókájához selyempapír vékonyságú ruhácskát viselt, amelynek szövésében ott ragyogott a Földközi-tenger hullámainak pávakék zománca. Homlokát rózsakoszorú fonta körül és - mint cirkuszi virágáruslánynak - művirágokkal telt kis kosara is volt, amely ott állt mellette. A minden oldalról feléje sugárzó villanylámpák vakító fény özönében úgy hatott, mint egy Hellaszból ideszakadt pásztorlány, vagy mint egy megelevenedett tanagra szobrocska. Arca viszont mai arc volt és jellegzetesen német.

- Úgy bizony, gyerekek... Szomorú idők köszöntöttek rám akkor... Istenkém... Milyen régen volt! Csitri kis majom voltam...

A mesék királykisasszonya lassan leengedte a kötőtűit.

- És most...? Ma még lehet statisztálni. De holnap már ennek is vége. Megint otthon kuksolhatok naphosszat és csinálhatom a tintatörlőket. Legalább egy tucatot naponta! Mert csak így veszi át a gyár... Hogy milyen az a tintatörlő? Csupa apró cirokszálból készül... Vagy, ha jobban tetszik, csinálhatok szélesszoknyájú dachaui parasztasszonyokat is... Tűpárnának...

- És hol tanultad mindezt?

- Még karrierem kezdetén... Iparművésznő voltam Münchenben. Akkor még azt hittem, hogy... Hiába! Nem viszi az ember semmire... Itt ebben a majomketrecben is egészen reménytelen a dolog... Ha az ember az „estélyi ruhával rendelkező statisztanők” listáján bekerül ide, akkor mindennek vége... Még jó, hogy legalább közelről szabad felnézni a félistenekre... Nézzétek, hogy állnak ott!

A műterem közepén, félrevonulva a statiszták tömegétől, álltak a főszereplők. Igazgatókkal, rendezőkkel és néhány, színházi próbáról vagy szomszédos műteremből idelátogató kollégával, kolléganővel beszélgettek. Ott állt Dimitrij Senestry, mint Justinianus császár, Linda Sabbadini, olasz filmprimadonna, aki éppen Theodora trónusáról szállt le, Belizár, a szakállas hadvezér, sisakban és páncélban, Antonina a felesége, a császárnő kebelbarátnője és még néhányan. Antoninát a sápadt, törékeny alakú Barbe Bank játszotta, akinek hideg, szőke szépsége pompásan illett a jelmezhez, amelyet viselt.

Mögöttük tisztes távolban szorongtak a öltöztetőnők, karjaikon nagyértékű bundákkal; fodrászok, szabónők, szabók és a műterembeli étterem pincére, valamennyien lesve a sors eme kiválasztottjainak tekintetét, hogy kívánságaikat nyomban teljesíthessék.

A műterem minden oldaláról száz meg száz, minden mozdulatukat figyelő szempár szegeződött feléjük.

Fenn az erkélyeken is tucatjával álltak emberek, akik, a jó ég tudja mi módon, jutottak be ide és akik csak álltak-álltak órák hosszat és áhítatosan bámultak le a terembe.

A poros deszkákon rögtönzött cirkuszlány-értekezlet tagjai is feszült kíváncsisággal és leplezetlen irigységgel figyelték a „nagyokat”.

A kékruhás virágáruslány, legfelül, megvetően vállat vont:

- Szerencse dolga az egész... Amit azok tudnak, tudom én is... Csak egyetlenegyszer lenne alkalmam rá, hogy bebizonyítsam... Higgyétek el... Különben, nektek úgyis hiába beszélek... Ti ezt nem értitek... Bennetek nincs egy szikrányi ambíció sem.

Ebben igaza is volt. A lányokban, körülötte, hasztalan keresett volna bárki magasabb ambíciókat. Könnyű kis pillangók voltak valamennyien. Esténként a nagy revükben statisztáltak, vagy a számtalan varieté, kabaré valamelyikében táncoltak.

A kékruhás lány végignézett rajtuk és felsóhajtott:

- Talán nektek van igazatok... Egyformák vagyunk valamennyien. De legalább ne érezné magát az ember annyira egyedül...

- Szüleid nincsenek?

- Az apám él. A nyakába varrjam magam? Inkább nem...

- Mi az apád?

- Postás. A Rajna mellett. Megszállt területen. Én is a Rajna mellékéről való vagyok. Ezt különben már azon is észrevehettétek, hogy annyit jár a szám. Na, mi az? Ki tapogatja itt hátulról a vállamat? Hallja, ne ijesztgessen!