Koncz „Mars” János

Felelőtlen próféta

(2021)

www.marsbook.hu

(magánkiadás)

(epub)

Köszönet kedvesemnek, Perényi Mónikának és barátomnak, Klenk Zsoltnak a sok-sok segítségért és biztatásért!

Köszönet Chaelan Ryshnek a borító elkészítésében nyújtott pótolhatatlan segítségéért és hogy rengeteg minden másban is kiigazított, kötekedett és trollkodott!

A szerző a könyvvel kapcsolatos minden jogot fenntartja!

A könyvben szereplő művek kitalált történetek, a szereplők kitalált személyek: a valósággal való bármely egybeesés a véletlen műve!

Copyright

©2021 Koncz János

Minden jog fenntartva!

Kapcsolattartás:

szerzo@marsbook.hu

Szerzői honlap:

www.marsbook.hu

Utolsó módosítás dátuma: 2021.12.05

Kiadás: 1.

Fedéltervet készítette:

Koncz János

E-book konvertálás:

ebook.online-converter.com

Koncz „Mars” János szerző Facebook oldala:

www.facebook.com/koncz.janos.szerzo/

ISBN 978-615-01-2663-0

Fülszöveg

A novelláskötet címadó novellája a „Felelőtlen próféta”, amely egy intergalaktikus törvénysértésen át világít rá arra, hogy a felelőtlenséget sohasem menti fel a jószándék.

A történet főhőse, Anderan Pezgon felsőbbrendű leereszkedéssel teledidakta bóját helyez ki egy csillagközinél alacsonyabb kultúrszintű, elesettnek és nehéz sorsúnak sejtett bolygó telepátiás zónáján belül. Dantoni gőggel néz szembe az eszmei és politikai riválisnak tekintett isteni faj képviselőivel, mondván, hogy ők mind érzéketlenek a fejlettség alsóbb fokán állók gondjai iránt.

A tények és háttérinformációk ismerete nélkül történő „jóemberkedés” azonban többet árthat, mint amennyit használ: igaz ez az egyes egyéni sorsokba való beavatkozáskor, de igaz népekkel, kultúrákkal és adott esetben egy bolygóval való vélt jótékonykodás esetén is. A tájékozatlan civil aktivista lét nem ment fel senkit a károkozásért akkor sem, amikor csupán autók és kirakatok esnek áldozatul. A történet rabosított főhősének, Anderan Pezgonnak ennél sokkal komolyabb kártételért kell megfizetnie, amikor az univerzumunk felett gyámkodó, rovarszerű Lhász faj egy óriás képviselője szembesíti jóvátehetetlen bűnével.

Előszó

A kötetben található tíz történet az első, önálló novella- és kisregénygyűjteményem, amely magába foglalja a 2021-es írásaim javát. Minden írás kötődik bizonyos szempontból a fantasztikumhoz, de az igazi összekötő elem köztük az, hogy minden mese központjában az ember áll gyarlóságával, vívódásaival és tehetetlenségével. Remélem, hogy az olvasóim örömüket lelik majd a sokszínűségben és éppen úgy értékelik majd a humort, mint a drámát. Bízom abban, hogy mind a komolyabb, mind a könnyedebb témák elnyerik a tetszésüket és örömmel forgatják majd a kiadványomat.

A történetek – játszódjanak akár itt, az anyabolygónkon, akár a világűr távoli szegletében – kikarikírozzák vagy felnagyítják esendőségünket.

Ezen röpke néhány sort követően mi más maradt számomra, mint az, hogy jó szórakozást kívánjak a kalandozáshoz a fantázia birodalmában!

(Koncz „Mars” János)

Tartalom

Felelőtlen próféta

A valóság börtöne

Chassé-croisé

Nyúlfarknyi dicsőség

A dolgok természete

A nő és a távirányító

Zoknivesztett világ

Villanás

Lomi, avagy a Fjiedor-Z-11

Appercepció

A gyűlölet ereje

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Önvezérlő támadás

1.

2.

3.

4.

5.

Időhiány

1.

2.

3.

4.

5.

6.

A vastelep lelete

1. rész: Valóságok

2. rész: A katonák valósága

3. rész: A vastelep valósága

4. rész: A menekülők valósága

5. rész: A tábornok valósága

6. rész: A gyűjtő valósága

7. rész: A lelkek valósága

Borkóstoló

1.

2.

3.

Felelőtlen próféta

„Egy fejletlen faj számára a fejlettebb faj technikája csodának tűnik az érthetetlensége miatt.”

A vöröses derengésből körvonalazódó alakok mintha a kihűlt pokol párás bugyrából kászálódtak volna elő. Pedig nagyon is hús-vér alakok voltak.

Az őrök durván lökdösték maguk előtt a férfit, akin látszott, hogy egyszerűen képtelen lépést tartani velük. Az őt kísérő katonák nagyobbak, erősebbek és – főleg – lényegesen frissebbek lehettek nála, aki lassan egy napja nem aludt. Az őrizetes alig látott: Szemének túl sötét helyiségen át trappoltak egy ismeretlen hely felé. A megbilincselt vaksiságán az sem javított sokat, hogy az elmúlt huszonnégy órát hasonlóan hiányosan megvilágított környezetben töltötte el. Felfegyverzett, vadállatszerű kisérői láthatóan jól ismerték a helyet, vagy olyasmi módon tájékozódhattak, amiről neki sejtelme sem volt. Nem mintha útvesztőbe haladtak volna, hiszen a hely kétségbeejtő voltát éppen a viszonyítási pontok hiánya okozta.

Anderan Pezgon alig-alig lépést tartva, lihegve szedte a lábát, mégsem izzadt ki, mivel az űrhajó levegőjét a számára komfortosabbnál lényegesen hűvösebbre temperálták, és ez őt a nyirkosság érzésével töltötte el. A padló kőhöz hasonló textúrája folytán olyan érzése támadt, mintha egy barlangrendszerben rohanna az általa megszokottnál kisebb gravitációban. Végre elértek valahova, ahol a mellette haladó, nála jó két fejjel magasabb zsoldos megragadta a vállát, és egyezményes nyelven rámordult:

– Állj!

A rab fel sem tételezte, hogy lebukhat, ezért sokkal jobban sokkolta a saját lelepleződése annál, mint amire számított. Pedig annyira jól átgondoltunk mindent a tervezgetés időszakában – töprengett a medveszerű fegyveresektől körülvéve –, annyira akkurátusan kidolgoztuk a részleteket, …most mégis itt álldogálok ezekkel a szigorú és morcos fogdmegekkel. De mi van akkor, ha nem a bója miatt kaptak el? Persze, én tudom, hogy ez a saram, de eddig senki nem mondott semmit. Mi van akkor, ha csak valami apróbb vétséget rónak fel nekem? Ne kapkodj! Gondolkozz …a bóját már jóval azelőtt sikerült bevontatni és a raktérben megsemmisíteni, hogy a furcsa, sziklatömbnek tűnő hajó sikeresen manifesztálódott volna a tér ezen szegletében. Még javában a hiperűrben tartózkodtak, amikor a vészjelző villogni kezdett, én pedig cselekedtem! Simán lehet, hogy nem is tudnak a bójáról! – Ezredszer szaladt végig a furcsa eszméletvesztése előtti percek történésén és mindannyiszor arra jutott, hogy elrablóinak semmi konkrét bizonyíték nem áll a rendelkezésükre. Az eszméletvesztés utáni időről nem kellett gondolkodni, hiszen onnantól kezdve, hogy magához tért a hideg padlón ülve, megbilincselt karral, gyakorlatilag semmi sem történt: Bár felállt és először idegesen, sietve elindult erre-arra, hogy legalább egy falat találjon támpontként, majd elfáradva és beletörődve csak sétálgatott ugyanez okból, de az idő nagy részét üldögéléssel és töprengéssel töltötte. – Azt sem tudom hol vagyok!

A megbilincselt számára az eddig tapasztalt, pislákolóan gyenge fény csak ahhoz bizonyult elegendőnek, hogy ne essen orra, ráadásul az idevezető út ingerszegénysége nem is indokolt erősebb világítást. Ám itt, ahol kitágult a tér és már a mennyezetet sem érzékelte maga felett, a bizonytalan fényforrásból származó derengést elégtelennek érzékelte ahhoz, hogy részleteket is kivehessen. Annyit fogott fel, hogy valami hatalmas trónusféle előtt áll, amelyen mintha ülne egy gigászi alak. A sötét tömeg mozdulatlansága miatt azonban arra is gyanakodhatott, hogy csupán egy furcsa szobor elé vezették. Előbb-utóbb kiderül, hiszen csak volt oka annak, hogy idehoztak – gondolta.

A toronymagas „szobor” váratlanul megmoccant, majd felállt, és közelebb lépett a sötétségből a kettejük közötti fénykörbe, amely annyival tűnt világosabbnak a háttérnél, mint a telehold fénye a hegy gyomrának sötétjéhez képest.

Anderan döbbenten bámulta a körvonalazódó alakot, amely még az őröknél is legalább háromszor magasabbra nőtt, így a férfi még a fölé tornyosuló katonák válla felett is megfigyhette az érkezőt. Egyelőre a szeme még nem szokott hozzá a helyhez kellőképpen, így csak egy testmagasságához képest vékony alkatú, fekete csuhába bújt alak kontúrját látta, aki nem vette le fejéről kámzsáját. A körülményekből, és az alak méretéből, öltözékéből arra következtetett, hogy egy Lhász közeledik feléjük.

A világegyetem számtalan csillagközi faja mind a Lhász-oknak köszönhette felemelkedését, ám magáról az ősi fajról szinte semmit sem lehetett tudni. Azt sem sejtette senki, honnan származhatnak, melyik világból. Sohasem sikerült tisztázni, hogy vajon létezik-e még egyáltalán az a planéta, vagy a felfuvalkodva agonizáló és haldokló csillaga rég elnyelte. A Lhász-ok sok-sok telepesbolygóból álló birodalma átszőtte a galaxisokat, pontosan meghatározható központ nélkül. Mindenütt jelen voltak, ám igazából sehol: nem folytak bele helyi vitákba, villongásokba, távol tartották magukat a kereskedelemtől, politikától, pénzvilágtól, viszont mégis ők felügyeltek mindent. Megkerülhetetlen, de átlátszó falként vették körbe a civilizációk sokaságát. Azt mindenki tudta róluk, hogy alacsony fényerejű, vörös törpék hűvös és alacsony gravitációjú bolygóin érzik jól magukat, de soha senki nem kapott leszállási engedélyt ezekre a helyekre, így csak a csillaghajóik külsejét, belsejét ismerhették meg néhányan.

A hatalmas lény mondott valamit a medve kinézetű őröknek az ő morgó nyelvükön, mire azok szó nélkül hátraarcot hajtottak végre és csattogó léptekkel belevesztek a ködbe. Ahogy elnyelte őket a homály, megszűnt a lépteik zaja is, mintha vattában masíroztak volna tovább. Az egész némileg érthetetlennek tűnt Anderan számára.

A humanoid férfi körbepillantott, és reszketés futott végig a testén. Nem a félelem játszott vele, hiszen azt egyértelműen érzékelte, hogy nincs közvetlen életveszélyben. A vacogás valóban inkább a hidegnek szólt, hiszen nem öltözött elég rétegesen egy Lhász hajóhoz, amikor elfogták.

A Lhász már egészen közel ért a didergő férfihoz, majd megszólalt:

– Anderan Pezgon.

A nevén szólította a rabot, amitől annak elakadt a szava, pedig épp bele akart kezdeni valami magyarázkodásfélébe. Csak annyit tudott kinyögni, hogy „igen”. Honnan a fenéből tudhatja ez a Lhász a nevemet? – Bámult az óriásra gyanakodva.

– Ön megsértette a Galaktikus törvényt, amikor teledidakta bóját helyezett ki egy csillagközinél fejletlenebb értelmes faj telepatikus zónájába – recsegtek a Lhász szavai, olyan hatást keltve, mintha egy bányagép dübörögne.

A hórihorgas kreatúra szavai úgy visszhangoztak a Anderan fejében, mintha eleve ott szólaltak volna meg: meglepő módon a férfi anyanyelvén sorolta fel annak vétkeit. De a fogvatartott csak egy gondolatra tudott koncentrálni: Lebuktam.

A megbilincselt vadul kapkodva próbálta összeszedni mindazt az „okosságot”, amit a szemináriumokon próbáltak beleverni az Enciklopédia civilszervezet székhelyén. Tudta, hogy előnyt jelenthet, ha a saját népének törvényszéke előtt felel a tetteiért. Bár nem szerette volna dühíteni a Lhászt, feldúltságában kicsúszott a száján:

– A galaktikus törvények igazából csak a maguk törvényei!

A toronymagas élőlény mintha meghökkent volna, de aztán szenvtelenül válaszolt:

– Igen.

Nem vitatkozott, nem érvelt, csupán kijelentett. Kifogta a kötekedő vitorlájából a szelet, de az nem adta fel, hanem újabb indoklásba kezdett:

– Jogom van ebben a szektorban tartózkodni, és jogom van arra is, hogy fajtám törvényeinek megfelelően védőt kérjek magam mellé. Még ha vétettem is valami ellen, akkor is jogom van rendes elbíráláshoz, tárgyaláshoz és hasonlókhoz.

A monstrum még közelebb lépett Anderanhoz, akinek ettől megfagyott az ereiben a vér. Akaratlanul maga elé emelte a karját védekezésül. A korábbi béklyó-érzés eltűnt, mintha porrá omlott volna a nehéz fém, ami eddig gúzsba kötötte. Értetlenül bámulta felszabadult karjait. Biztosan emlékezett arra, hogy megbilincselve tért magához és arra is, hogy azóta senki sem vette le róla a vasakat. Bal kezével megdörzsölve jobb csuklóját érezte, hogy megnyomta bőrét a fogasív széle. Felocsúdva tovább érvelt:

– Amit tettem, az felfogható a fejlett fajokat megillető bánásmódra törekvő, az adott fejlett fajt segítő tettnek.

– Maga elpusztít egy egész bolygót, Anderan Pezgon – zengte a csukás alak, amitől a bilincseit vesztett rab újra csak úgy érezte, mintha inkább csak a koponyáján belül visszhangoztak volna a szavak.

– De hiszen semmi sem történt! Talán nem is fogták fel az üzenetemet. Talán nem is működött megfelelően a bója. – A férfi rettegtem a gondolattól, hogy olyan tetteket is hozzácsap az óriás a bűnlajstromomhoz, amelyeket nem követett el. – Hogy okozhattam volna egy bolygó vesztét?

Mielőtt a férfi folytathatta volna a védekezést, a Lhász tett még egy lépést előre és lehajolt. Olyan közel került Anderan arcához az arca, hogy a férfi érezte a leheletét. Csuklyáját hátralökve láthatóvá tette hatalmas, háromszögletű fejét, amelyet arcbőr helyett sötét, kitines csontozat takart. A foglyot leginkább rovarszerű démonra emlékeztette a feltárulkozó kinézet, és bár képeken látta már az uralkodó fajt, így közvetlen közelről, élőben irtózat fogta el tőle. Ugyanakkor bizonytalan rosszérzés is motoszkált benne a gyenge undoron túl, mivel a hatalmas alak feketesége nem illett a helyhez. Logikusabbnak tűnt volna, ha egy ennyire fénykerülő faj, mint a fogvatartójáé, a barlangi vagy sötét bolygón élő lények elterjedt jellegzetességeit viseli magán: fakó kültakarót, vöröses szemeket és úgy általában a pigmentáció hiányát mutatja. Ilyen közelről Anderan jól látta az hozzá hajoló óriás „arcát” és csőrhöz hasonlóan elszarusodott, sötét ajkait, amelyek meg sem mozdultak, amikor a kreatúra újra megszólalt:

– Atomkutatással kapcsolatos inspirációkat sugárzott nekik.

Te jó ég! Telepátia[1] – rettent meg a fogoly. Hallott már szóbeszédeket arról, hogy a sokak által istenként tisztelt Lhász faj képes erre a vitatott „mutatványra”, de tudva, hogy a világegyetemben egyetlen faj sem rendelkezik bizonyíthatóan a képességgel, mindig elhessegette a gondolatot. Megrökönyödése ellenére tovább próbálkozott és folytatta az érvelést:

– De hiszen nem történt semmi! Nem bizonyítható, hogy egyáltalán felfognak bármit is abból, amit a telepatikus sugárzás révén megsejtenek. Vagyis most, hogy lekapcsolta a bóját, valójában semmi sem történt. A világegyetem jelentősebb jogi rendszereiben csak az elkövetett és bizonyítható bűnért lehet bárkit is elmarasztalni, a szándék legtöbbször kevés, van, ahol még csak minimális büntetést sem szabnak ki érte. – Igyekezett logikusan és hatásosan érvelni, mert hallomásból ismerte a Lhász büntetést a főbenjáró bűnökért, és nagyon-nagyon szerette volna elkerülni.

– A bolygó el fog pusztulni – hallatszott az óriás recsegő, egykedvű hangja a fejében.

– Micsoda? – Anderan nem hitte el, amit a másik mondott neki. – Ez lehetetlen!

Az óriás kiegyenesedett, majd csuklyáját visszahajtva a fejére, kinyújtotta aránytalanul hosszú jobb karját és a rab arcától fél méternyire lassan kinyitotta a galaxisban egyedülálló, többszörösen összetett kézfejét. A furcsa tenyér felett türkizes, kékes fény villant. Anderan nem hitt a varázslatokban, de tudta, hogy a szuperfejlett technológiát híhet mágiának egy jóval alacsonyabb technikai fejlettségen álló személy. Bár itt, a Lhász hajón eddig egyetlen technikai eszközt sem sikerült felfedeznie vagy beazonosítania, azt érezte, hogy fogvatartóinak tudományos ismeretei messze meghaladhatják az övét. A hajó eddig megtapasztalt mérete és az, hogy ilyen mérhetetlen tömeget képesek hiperűr alagúton átjuttatni, egyértelműen erre utalt.

A látomás folytatódott a csuhás lény tenyere felett:

Egy szép, kék légkörű bolygó jelent meg a semmiből, s lassan körbeforgott, láttatva tengereit, óceánjait, itt-ott felhőkkel borított kontinenseit. A bolygó felett fluoreszkáló karakterekkel, az egyezményes galaktikus szabvány szerinti időkijelzés formálódott meg, s innentől látszott, hogy mikor történik a látott esemény. A fogvatartott felismerte a planétát, hiszen elég sokát nézegette az elmúlt hetekben. A kép megbillent, és hirtelen a felszínen találták magukat. Furcsa, csúcsos sisakban harcoló kétlábra állt lényeket láttak, akik gyalogsági árkok és hússzaggató szögesdrótok között harcoltak kezdetleges fegyvereikkel. Felépítésükben, testalkatukban, sőt még testarányaikban is emlékeztettek Anderanra, csak talán több arcszőrzetet viseltek nála. Néha egy-egy nagyobb robbanás is megrázta a környéket. A Lhász közvetítette látomásból szerencsére a zaj- és lökéshullámok nem szabadultak ki, viszont a látvány így is magáért beszélt. A lények széttépett testrészei betakarták a környéket, de ők csak harcoltak tovább.

– Brutális – csúszott ki a fogoly száján. Az óriás nem felelt, csak alig láthatóan bólintott. Anderan valahogy szavak nélkül felfogta, hogy nagyjából itt kezdhette el a telepatikus sugárzást.

A vízióban felgyorsítva pörögtek az események: ahogy látták, egy idő után felhagytak a háborúskodással. Majd évek teltek el háború nélkül. Néhány galaktikus standard év lepörgését követően a lenti lények újra elkezdték egymás módszeres gyilkolását, immár kicsit modernebb eszközökkel, de épp oly brutális módon, és hasonló szorgalommal, mint korábban. A filmszerű látomás pörgött, pörgött, majd megállt egy mozzanatnál. Egy emelkedő nukleáris felhő összetéveszthetetlenül ragyogó gombájánál merevítette ki a képet a Lhász.

– Atomháborút robbantottak ki? – kérdezte Anderan megsemmisülve.

– Nem. Ez csak valamiféle erőfitoktatás volt – érkezett a válasz az óriás felől a gondolat hullámain.

A kékes derengésű káprázatban tovább vágtattak az események. Túl gyorsan ahhoz, hogy érthető legyen, ám az látszott, hogy már nem háborúznak. A következő kimerevített kép egy felrobbant épületet láttatott, ami körül vegyvédelmi ruhába bújtatott egyedek szorgoskodtak. Erről Anderan felfogta, hogy a lentiek egyik atomerőművének katasztrófáját látja, ahol az elégtelen biztonsági szabályok miatt helyi idő szerint nagyjából negyven évvel az első atombombájuk felrobbantását követően hatalmas ökológiai és genetikai kárt okozva elpusztult a reaktor egy megfutott láncreakciótól. Mivel a bolygólakók felkészületlenül láttak neki az olcsó energiát termelő erőműveiket fejleszteni, olyan alapvető hibákat követtek el …vagyis fognak elkövetni, amely miatt több ilyen erőművük is a halált fogja termelni az energia helyett.

A kép újfent felpörgött, majd egyszer csak eltűnt, helyét átadva a kékes derengésnek.

Anderan várakozó arccal bámult fel a látomásból az óriás arca felé oda, ahol a csuklya árnyékában a Lhász szemeit sejtette.

– Mi történt? – kérdezte meg a férfi a víziót előidéző lénytől.

Az óriás szó nélkül felemelte a másik kezét, majd áthúzva hosszúkás, kétágú fogószelvényben végződő ujjait a derengésen, újra megjelent az égitest. A felszíntől eltávolodva újra a teljes bolygót látták, ami vadul pörgött, majd egyre inkább belassult. A Lhász finoman összedörzsölte az ujjait, mintha nagyon óvatosan sót szórna, mire egy apróbb pörgés után szinte kikockázott mozgással látták a gyönyörű kék planétát. Épp Anderan kedvenc kontinense fordult eléjük, a szépen, tagoltan csipkézett partvonalú a nagy óceán szélén, amikor a bolygó kereksége torzulni kezdett. A gömbfelület túloldalán látható földrészen beroggyant a felület, aztán elkezdett önmagába omlani az egész. A fogvatartott hallotta a fejében, ahogy a lentiek felsikoltanak, amikor a gravitációmérők és sugárdetektorok mutatói hirtelen kilengenek, majd a következő pillanatban semmivé roppant az egész planéta anyagtalan űrt hagyva maga után.

– Jóságos Teremtőm! – csúszott ki a férfi száján, mielőtt döbbenten elé kapta a kezét. A következő mondatot már így nyögte ki. – Ez mi volt?

Csak sejtette, hogy pártfogoltjai, akiknek segíteni akart, létrehoztak egy fekete lyukat, ami két-három másodperc alatt elnyelte az őt életre hívó fajt bolygóstól, technológiástól. Több oka is lehetett ennek, de mind összefüggött az atomi szintű energia állapotváltozásával, tehát azzal a tudással, amit ő maga küldött le a bója segítségével. Anderan már nem magát akarta menteni. Őszintén összeroppant a látottak hatására, és olyan bűntudat gyötörte, amin nem tudott túllépni. Szinte könyörgött a hangja, amikor megkérdezte:

– Nem tudja valahogy megakadályozni?

– Én? Nem! – A Lhász hangja nagyon messziről hallatszott a férfi számára, pedig az óriás egy tapodtat sem távolodott. – Nem vagyok mindenható, és a beplántált gondolatok olyanok, mint az idő. Egy irányban haladnak. Itt a tragikus végkifejlet felé.

A kékes derengés eltűnt a levegőből, a Lhász nem szólt többet, hanem hátat fordított és visszament a homályba vesző trónjához. Leült és többé nem mozdult.

Anderan már tudott mindent. Anélkül, hogy bárki segített volna eligazodni, gondolkozás nélkül elindult a Felfüggesztő felé. Amíg percekig gyalogolt vak bizonyossággal, addig töprengett. Már tudta, hogy miért áll fenn a felelőtlen tudásközvetítés tilalma. Tudta, hogy ha ennek a szerencsétlen bolygónak a lakói három-négyszáz évvel később kapták volna meg azt a tudást intuíció formájában, amit ő nem sokkal korábban adott át nekik, akkor egy felelősen gondolkodó, csillagközi térbe kilépő civilizációvá válhattak volna. Így viszont…

A büntetés, ami a rabosított aktivistára várt, talán a halálnál is rosszabb volt. A több millió éves faj csuklyás követei nem adtak semmiért halálbüntetést, maximum „felfüggesztést”, ami abból állt, hogy hosszabb-rövidebb ideig leállították az elitélt életfunkcióit. „Befagyasztották” egy kis térbuborékba öt-hatszáz évre. Az ilyen Anderan-féléket ezer esztendőre. Az idő lejárta után visszakapták az életüket, de a végtelen magány fájdalmas büntetése csak ezután következett: akinek egyetlen szerette, hozzátartozója sem él már emberöltők óta, az annyira egyedül marad a legnagyobb tömegben is, hogy általában rövid időn belül önkezével (öncsápjával, fullánkjával) vet véget saját életének.

A hatalmas, sötét Lhász hajó hangtalanul sodródott tova, és pár pillanat elteltével kilépett a valós térből. A szépséges kék bolygón pedig az ott élő civilizált lények épp az egyik legcsúnyább vérfürdőjüket rendezték, amit ők ekkor „Nagy Háborúnak” neveztek, s a tömegpusztítás csak évtizedekkel később kapta meg az „Első Világháború” elnevezést.

Az idő pedig folyt saját medrében. Hiroshima elpusztult, akárcsak Nagaszaki. Később az emberi felelőtlenség okán felrobbant Csernobil is, ahogy a Lhász látomás megjósolta. A végítélet pedig megállíthatatlanul közeledett. A földi faj leginkább az energiaválság miatt aggódott, amit egy új technika látszott megoldani.

Az órák ketyegtek, a másodpercmutatók monoton ugrálva jelezték az idő múlását.

Az egyik, Kína nevű ország tudósai nem kis büszkeséggel jelentették ki, hogy a nukleáris magfúzió az energiaelőállítás új módszere lehet, amely hosszú távon alternatívát jelent a fosszilis tüzelőanyagok elégetésével vagy a nukleáris maghasadással vitatott biztonsággal elért energiatermeléssel szemben. Állították, hogy a módszer tiszta, mivel sem hulladékot, sem üvegházhatású gázt nem termel, és biztonságos, mert a kor tudásával maximálisan kézben tartható a teljes folyamat.

A kísérleti próbálkozások után végre beindíthatták az igazi erőművet, a mesterséges Napot. A meghívott vendégek feszült áhítattal nézték, ahogy a két vezetőtechnikus ünnepélyesen elfordítja az indítókapcsolókat…

A valóság börtöne

– Te vagy a Mindenség. Az agyad építi fel a világot, amely körülvesz.

Emlékszel, amikor először hallottad valakitől ezt a mantrát? Nem vetted komolyan, csak bólogattál, mert azt gondoltad, ez csupán egyike a közösségi médiában keringő sokezer üres bölcsességnek. Áltávolkeleti giccsfilozófiának hitted. Mert mit jelentene ez, ha igaznak bizonyulna? A körülötted élő milliónyi, milliárdnyi ember mind dúsgazdag lenne, örökéletű. De nem azok. Vagy lehet, hogy csak egy szűk elit képes megfelelően használni az agyát, a gondolatait? Azok, akik magánrepülőkkel szelik a kék eget vagy saját luxusjachtjaikon az óceánok habjait? Nem valószínű.

Eltöprengtél a világon és csodálkozva bámultad a monitorod háttérképeiként megjelenő káprázatosnál káprázatosabb tájakat. Mindazon helyeket, ahova te sohasem juthatsz el. Persze, jártál már szép helyeken. Félretett pénzedből elutaztál olyan távoli vidékekre, ahol semmi dolgod nem lett volna. Nem beszélve a helyiek nyelvét csak elnagyolt benyomásaid születtek a tájról, az ott lakók mindennapjairól. A közös nyelv hiánya néhány emberre korlátozta az interakcióidat: azon kevesekre, akik azon a távoli vidéken is beszéltek valamilyen általad ismert nyelvet. Minden benyomásod ezen kevesekkel folytatott felületes kommunikációdra hagyatkozva született. Mindenki más üres biodíszlet maradt. Az ott élők nyüzsgése leginkább véletlenszerűre generált animációnak tűnhetett, hiszen senkiről sem tudtad, hogy honnan jött, hová tart, mit ténykedik, mit gondol. Épületek mellett sétáltál el, amelyeknek csak a homlokzatát láttad, és pusztán gondolataid töltötték meg őket helyiségekkel, tárgyakkal, akárcsak az idegen népek beszédét feltételezett tartalommal. Mintha a nem ismert struktúrák csak hatalmas makettek, az ismeretlen emberek pedig csak embernek tetsző kivetítések lennének.

Amikor ilyesmin töprengtél, mindig azzal nyugtattad magad, hogy az ismerőseid, szeretteid viszont élők, hiszen a barátaiddal kezet fogsz, a rokonaidat megöleled, a kedveseddel akár orgazmusig eljutva szeretkezhetsz. Csupa-csupa egyértelmű érzékelés, mindez nem lehet kizárólag az agyad munkája, hiszen mindent éreztél, megtapasztaltál.

A rossz érzés viszont ott motoszkált benned. Az érzékelés nem más, mint az érzékszerveidhez tartozó ingerspecifikus receptorok által regisztrált ingerek sokasága, ami ingerület formájában jut el az idegpályáidon keresztül az agyadba vagy a gerincvelődbe. A legföldhözragadtabb ember is tudja, hogy megfelelő technikával ezek az ingerek stimulálhatók, akaratlagosan létrehozhatók vagy akár blokkolhatók is. A legelviselhetetlenebb fájdalmat is képesek kikapcsolni a tudósok, de az ellentéte is lehetséges, hiszen egy üres szobában ülve is átélheti bárki élete legexcentrikusabb, legkülöncebb élményét, ha megfelelő szerekkel stimulálja az agykérgét.

A gondolat azonban tovább piszkál. Filmekből, hírekből egyre többször árad feléd olyan információ, amely arról győzköd, hogy az életed nem valóság. Gyermeki éveidre visszaemlékezve, akkoriban minden valahogy egyszerűbbnek tűnt, de ugyanakkor érzelmileg mélyebbnek is. Mára a dolgok bonyolultsági foka túlnőtt rajtad, ugyanakkor minden felületessé lett. Véletlen lenne mindez? Töprengsz, gondolkodsz és egyre rosszabbul alszol.

Majd valahol látsz egy információszilánkot, egy utalásmorzsát, melynek hatására utánanézel a dolgoknak. Mennyi elmélet született már az utóbbi időben arról, hogy amit élünk, az nem a valóság. Lehet, hogy az ősi bölcsesség mégis igaz? Hogy az agyunk építi fel a valóságot?

Figyelni kezdesz. Figyeled a híreket, a környezetedet. Hihetetlen mennyiségű számítástechnikai kapacitásra lenne szükség ahhoz, hogy a sok milliárd ember valósága mind csak leképezés legyen. Aztán döbbenten ráébredsz valamire. Szinte sokkol!

Nem biztos, hogy több milliárd ember létezik. Sohasem láttál ennyi embert egyszerre. Még egymilliót sem. A legnagyobb tömeggel élőben akkor találkoztál, amikor egy tömegrendezvényen vettél részt pár éve. Talán egy politikai megmozdulás lehetett. Igen, ott több ezer emberrel találkoztál egyszerre.

De nem. Várjunk csak!

Egyszerre találkoztál valamennyivel? Nem. A látóteredben, az érzékelési meződben mindig maximum száz, idegen, háttértörténet nélküli díszletfigurát érzékeltél, akikről semmit sem tudtál. Ha egy téged körbevevő paravánra vetítették volna körkörösen őket, teljes panorámaképet szimulálva, akkor is ugyanezt tapasztalod.

Elkezdesz kutatni az emlékeid között. Mi volt a legnagyobb tömeg, ahol mindenkit ismertél? A ballagásod ceremóniája hajdan? Ott is csak az osztálytársaidat ismerted, az ő hozzátartozóikat nem. Lehettek tehát díszletek. De még az osztálytársaidat sem ismerted. Rádöbbensz, hogy a legtöbbjükkel annyira felületes volt az interakciód, amit könnyedén le lehetne modellezni akár egy már ma rendelkezésre álló számítógéppel is. Üres kérdések, semmitmondó válaszok. A legtöbb osztálytársad gyermekkoráról semmit sem tudtál, nem ismerted a kedvenc ételét, hogy mikor merre járt korábban, nem beszélgettetek a félelmeiről, a perverzióiról és a vágyairól. Az egykori osztálytársak közül maximum két-három embert ismertél „igazán”. Még ezek leképzése sem haladná meg a ma technikáját.

De a családod, a közvetlen rokonai? Ők támpontot adnak, hiszen velük minden nap találkozol. Ők nem lehetnek csupán az agyad által vagy más módon generált valóság részei. Ismered a múltjukat, a háttértörténetüket.

Vajon tényleg ismered? A szüleid „elmondása” alapján ismered a fiatalkorukat. A nagyszüleidről már lényegesen kevesebbet tudsz, azt is jobbára közvetett módon. A déd- és ükszüleid gyakorlatilag ismeretlen emberek, akik még a családfakutatók számára is legfeljebb adatok.

A kör tehát szűkül.

Nagyon kicsi azoknak a száma, akik mindig veled vannak. Akik, ha nem léteznének és csak szimulációk lennének, akkor gond lenne a valóságosnak tűnő leképzésük. Hiszen egy távoli ország lakóiról maximum a televízióból vagy az interneten át értesülsz. Hiába állítja tehát a média, hogy ott, abban a régióban sok százmillió, milliárd ember él, nem kell megbizonyosodnod róla; egyszerűen elhiszed és kész. De az egykori barátok, a családtagok …keserűen kapaszkodsz beléjük, mint valós léted bizonyítékaiba. Ők élnek. Élniük kell! Ők nem lehetnek csak kitalált dolgok.

Jobban elgondolkodva rájössz, hogy még a hozzád legközelebb állóval sem vagy mindig együtt. Amikor alszotok vagy amikor elmegy valahova, akkor nem tudhatod, hogy valóban létezik-e. Pedig ők a közvetlen környezeted. Akik régen az életed részét képezték, de időközben elsodródtak mellőled, azok életéről csak vázlatos információid vannak; ők minden tekintetben halványodnak. Emlékük kihuny, vagy ha véletlenül újra melléd sodorja őket a sors, akkor csak semmitmondó emlékképeket kapsz az elmúlt időszakról, amikor nem képeztétek egymás életének részét: gyermeke született, elköltözött, meghalt valakije, …ám ezek mind csak elnagyolt, árnyalatszegény klisék. Nem éled át vele a fájdalmát, örömét, legjobb esetben csak konstatálod azokat. Vagyis adatként kezeled. Majd megbeszélitek, hogy ezután tartjátok a kapcsolatot egymással, újra összefűzitek az életvonalatokat, aztán legtöbbször örökre eltűnik az illető a látóteredből.

A halál lehetne fogódzó, de eddig kizárólag más halálát láttad, más elhunytáról hallottál, valójában sohasem élted át. Az általad szeretett másik lény elvesztése is lehet illúzió, hiszen hiába simítottad végig élettelen arcát a kezeddel, a tenyered bőrreceptorainak jelzése csupán idegi ingerként jutott el az agyadba.

Lassan eljutsz a végső felismeréshez: Egyedül vagy.

Amint ezt megérted, libabőrös lesz a karod, és olyan félelem tör rád, amiről sohasem gondoltad, hogy egyszer megtalál.

Nem lehet! Sírni szeretnél, mert úgy érzed, becsaptak. A kedves emlékek, a barátokkal való nevetés, az ölelések, a kedvesed mosolya. Mind csak illúzió volt?

Igen. Immár tudod. De mi értelme ennek az egésznek? Dühösen csapsz az asztallapra: érzed a fájdalmat, hallod a csattanást, de már tudod, hogy ezt is csak az agyad állítja elő valahogy. Biztos vagy abban, hogy mindez csak egy szimuláció, egy valódi élet valamiféle leképzése.

Istenem! Akkor ki vagyok én? – hasít beléd.

Amikor ez bevillan, nyugtalanítóan más is motoszkálni kezd a tudatodban. Istenről halottál már, hol tagadtad, hol hittél benne valahol, mert azt érezted, hogy ennek az egésznek, ami körülvesz, kellett egy kiindulási pont. Lehet, hogy Isten csak téged teremtett? Csak téged és a hozzád kapcsolódó világot teremtette meg? A gondjaidat, az örömeidet, a tested érzületeit? Tőled távolodva térben és időben pedig egyre elnagyoltabban, felületesebben skiccelt le mindent?

De miért csupán téged teremtett meg? Mi célja volt veled?

Hosszan eltöprengsz, és amikor rádöbbensz, újra libabőrös lesz a karod. Illetve annak vizuális és bőrérzületi kivetüléseit tapasztalod az agyadban. Amikor megérted a választ, mindent megértesz.

Te vagy az Isten.

A megértés kilendít megszokott világodból, és meglátod a valóságot. Valóban látod magad körül a végtelenül bonyolult vezérlőpaneleket, érzed a testedet rögzítő szíjak puha szorítását. Magadhoz térve már tudod azt is, hogy ki vagy és hogy hol.

Fájdalmas felismerés. Egy mérhetetlenül fejlett, ám fizikailag elsorvadó faj utolsó túlélőjeként keringsz egy milliárd évekig még stabil, egyenletes energiát biztosító vörös törpecsillag körül. Te magad nem vagy örökéletű, hiszen semmi sem tart örökké, ám az állandó álmokba való visszamerülések alatt tetszhalott állapotba ringatózó fizikai tested nem öregszik. Néha felébredsz ezekből az álmokból tíz-tizenöt év múltán, de néha száz évig is odabent vagy, s ezalatt külsőre nem öregszel semmit. Mióta van ez így? Már nem is emlékszel. Sok-sok álvalóságot kipróbálva, a számítógéped által generált szép, ijesztő, gonosz vagy unalmas világok után megtaláltad a helyet, ahol jól érezheted magad és amit szeretsz újra- és újraálmodni.

Tudod, hogy odakint nincs semmi. Az űrhajód ötvözet falain kívül csak a nagy semmi létezik. A bolygó, ahonnan származol, már rég elporladt, a csillagok nagy része kihunyt. A valaha létezett, milliárdszor milliárdnyi ragyogó csillagból felépült világegyetem helyén ma már csak néhány, kialvófélben pislákoló vörös törpe világít. Az entrópia lassan eléri a létező legrendezetlenebb állapotot, lassan már nem lesz lehetőség hőtermelésre sem. Pár milliárd év, és kialszik ez a csillag is, amit stabilitása miatt választottál ki tudja, milyen rég. Talán lesz még pislákoló, haldokló égitest, ahova átköltözhetsz, de egyszer az utolsó fény is kilobban. Fájón gondolsz erre és úgy döntesz, visszamerülsz a megálmodott, sokszínű, csodaszép bolygóra, ami talán arra a helyre emlékeztet, ahonnan a fajod elindult.

– Istenem, de szép baba! – hallod. Ujjongva érzékeled édesanyád ujjainak lágyságát. Látod a föléd hajoló rokonok mosolyát. Bizonytalan melegség és boldogság ömlik el benned. Nem tudsz még válaszolni, agyadban bizonytalanok a képek és érzetek, mint minden induláskor. Majd megtanulsz válaszolni is és átéled életed minden percét. Van időd. Évekig, évtizedekig leszel itt.

Chassé-croisé

I. fejezet: Cset

Aljas, mocskos, korrupt világban élek, ahol az átpolitizált közélet megkeseríti a mindennapokat, a megosztók árokásása pedig ellehetetleníti a nézetek ütköztetését. Egy olyan világban telnek napjaim, ahol az internet népének legtöbb tagja legszívesebben belém fojtaná a szót a demokrácia nevében, amennyiben véleményem eltér az övétől. Technikailag fejlett, ám attitűdjében a morális éjszaka felé vonuló civilizáció ez. Az értékeikben rég erodálódott izmusok harcmezején élünk nap mint nap, kiszolgáltatva a fősodratú média és high-tech óriáscégek sebészi pontossággal személyre szabott manipulációinak.

Nem volt ez mindig így. Valaha bíztam a jóban, vártam a jövőt, viszont mára lassan kizárólag a rosszat veszem észre, és a holnap eljövetelétől inkább rettegek, semmint óhajtsam azt. De hol rontottam el?

Mindig létezhet egy kritikus pont, amit fellelhetünk múltunk folyójában. Egy örvény, egy zátony, ami eltérítheti csónakunkat. Szerencsés helyzetben elkerüljük ezeket a buktatókat, ám ha sorsunk nem gyakorol kegyet, akkor az addig idilli partvonalú, kellemes sodrású főmederből hirtelen zúgókkal és illegális szemétlerakókkal teli, mocskos fövenyű mellékágban találjuk magunkat és bárhogy szeretnénk, nem tudunk visszaevickélni korábbi, kies utunkra. Utólag már hiába tudjuk, hol bicsaklik meg az életünk, melyik rejtett szirtnek ütődik neki sajkánk orrtükre.

Képtelenség visszaevezni oda, hogy jóvátegyük, korrigáljuk hibánkat: a folyó csak egy felé folyik.

Jól tanultam, így a gimnáziumból első próbálkozásomra felvettek a műszaki egyetemre. A világ is jó irányvonalat követett, hiszen Európában változások zajlottak, s a Vasfüggöny jelképeinek lerombolása után egész Kelet-Európában megbuktak a kommunista-szocialista rezsimek. Ahogy több országban, úgy nálunk is sikerült az addig bujkáló ellenzékieknek vér nélkül levezényelniük a rendszerváltást. Emlékszem, hogy egy borongós napra esett az első szabad választás, amikor a nyugati országrészben zuhogott is reggeltől estig, s felénk is csupán félórára sütött ki gyengén a nap; mi mégis úgy éreztük, hogy verőfényes reggelre ébredtünk. A választások második fordulója után egyértelművé vált a korábbi féldiktatórikus hatalom bukása, és az új rend elhozta a hőn áhított szabadságot, majd lassan, évtizedek alatt a jólétet is. A bűnösöket, elnyomókat elszámoltatták, bíróság elé állították, vagyonukat elkobozták, kiemelt nyugdíjaikat visszavágták. Mindez persze a nagypolitika platformján zajlott, minket kisembereket ennél jobban lekötött saját boldogulásunk, bár azért az értelmesebbek tudták, hogy az országos ügyek komolyan befolyásolják az egyének lehetőségeit, létét is.

Elvégezve az egyetemet, egy felettébb jó nevű céghez kerültem fiatal mérnökként, de velem született nyughatatlanságom végül átsodort a kutatói területre, némileg alacsonyabb fizetésért, de sokkal komolyabb és érdekesebb szakmai kihívások elé állítva. A technika fejlődése az energetikai szektorban is meglódult, így akadt munkánk bőven. A mindennapi teendőim mellett szerencsére maradt időm a magánéletem rendezésére is, és néhány évnyi párkeresés után megtaláltam azt a lányt, akivel el tudtam képzelni a közös jövőnket. Nem egészen egy év elteltével összeházasodtunk. Az addig megtakarított pénzünkből kis garzont vásároltunk a főváros jobb részén, s ezt követően, közel két esztendőnyi kuporgatás után sikerült kiköltöznünk az emberléptékű külső kerületek egyikébe, egy felújítandó kertes házba. Boldogan vágtunk bele közös életünkbe.

Országunk közben belépett az Európai Unióba, így hazánk fiai előtt is megnyíltak a lehetőségek kapui. Sok-sok vegyes nemzetközi céget alapítottak, a fizetések lassan, de határozottan közelítettek a nyugati bérek szintjéhez. A szabad választások és a konszenzuskészség jó felé kormányozta a történelem által oly sokszor megtépázott népünket. Az általános jólét növekedése, a véleménynyilvánítás szabadsága és az erkölcs győzelme mindenhol egyféle eufóriát szült a kizsákmányoló, profiton túl nem látó évszázadok után.

Élveztem az életem. A kutatási projektünk izgalmasnak bizonyult. Nikola Tesla energetikai kísérleteinek továbbfejlesztésén munkálkodtunk: a fejlesztés a „vezetéknélküli energiaátvitel hangolt rezgések segítségével” nevet viselte. Célunkként azt tűztük ki, hogy a bolygón bárhol előállított ingyenes energiát – jellemzően napenergiát az egyre dinamikusabban fejlődő Afrikai kontinens amúgy hasznavehetetlen sivatagjaiban, szélenergiát pedig a Föld állandóan széljárta vidékein, szigetein – egész máshol használhassuk fel úgy, hogy ne kelljen sokezer kilométeres vezetékeken, óriási veszteséggel odavezetni.

Az energetikai laborunk komoly támogatásokat kapott a kormányunktól, sőt nemzetközi forrásokat is igénybe vehettünk. Talán ennek, talán rendkívül agilis és céltudatos főnökünknek köszönhetően rövidesen kaptunk egy csúcskategóriás, professzionális számítógépet, egy igazi informatikai nehézbombázót. Megilletődötten próbálgattuk a funkcióit, illetve rákapcsolódtunk egy hálózatra, amit ebben az időben fejlesztett ki a katonaság, és amin keresztül távoli adatbázisokhoz is hozzáférhettünk. Hirtelen kiszélesedett a világ körülöttünk és új lehetőségek nyíltak.

A konkrét munkaanyagunkat – átérezve a jelentőségét – természetesen nem hanyagolhattuk el, ám szabadidőnkben néha bent maradtunk kicsit „túlórázni”. Ezért nem kértünk pénzt, hiszen ilyenkor a hálózat erőforrásait felhasználva más országok tudósaival csevegtünk kötetlenül. A protokoll egyszerűnek tűnt még számomra is, aki először találkozott ezzel a csúcstechnikával: Kiválasztasz egy tetszőleges felhasználói nevet, amit aztán lyukkártyán archivál részedre a számítógép, utána pedig nincs más dolgod, mint a kártyaleolvasóba tolni a lapocskád, és már be is kerültél a végtelennek tűnő informatikai véráramba. Sokszáz, többezer hozzánk hasonlóan szerencsés emberrel – tudósokkal, művészekkel, technika iránt érdeklődő dúsgazdag személyekkel – kerülhettünk kapcsolatba. Kialakíthattunk úgynevezett szobákat, ahol akár többen is megtárgyalhattunk egy-egy fontos témát, de privát, kétszemélyes kommunikációt is folytathattunk. Izgalmas, felvillanyozó érzés kerített a hatalmába mindannyiszor, amikor behelyeztem a kártyám. Újabb és újabb ismeretségek, viták és beszélgetések lehetősége kulturált, okos felhasználókkal.

A feleségem nem vette zokon, hogy néha le-lecsípek egy keveset az otthon töltendő időből. Tudta, hogy mennyire sokat jelent nekem az újfajta diskurzus lehetősége és milyen szinten inspirálnak ezek az eszmecserék.

A javuló teljesítményem szárnyakat adott nekem.

A távoli tudósokkal való folyamatos proaktív eszmecsere ösztönzően hatott a szakterületemen végzett fejlesztéseimre is. Szerencsémre négy nyelven beszéltem az anyanyelvemen kívül, így nyelvi korlátaim sem adódtak.