Drága édesapámnak, aki nemrég, túlságosan korán hagyott itt minket.

Drága édesanyámnak, akinek most erősnek kell lennie.

Figyelmeztetés

Ez az életrajzi regény Gustave Eiffel életét beszéli el. A szereplők, a dátumok, a helyszínek, az események valósak. A párbeszédeket nagyrészt Eiffel levelezéséből (a magánéletére vonatkozóakat elsősorban a szüleivel folytatottból), a „tudományos és ipari életrajzából” (a négy kötetből, melyet ő maga írt meg nem sokkal a halála előtt), és az egyéb, referenciának tekinthető életrajzok egybevágó részeiből (ezek listája megtalálható a könyv végén) rekonstruáltam. Azt a célt tűztem magam elé, hogy életre keltem a személyeket, és regényes formában, de a történelmi hűséget a lehető legszigorúbban tiszteletben tartva írom meg az eseményeket és helyzeteket.

Az a kevés részlet, ahol szabadabban kezeltem az anyagot, Eiffel szerelmi életére, elsősorban az Adrienne Bourgèsvel folytatott kapcsolatára vonatkozik, de a szöveg itt is ismert támpontokon alapszik: a nem hivatalos eljegyzésükön, fájdalmas szakításukon, és a házasságon, melyet harminchárom évvel később Gustave legidősebb fia kötött Adrienne unokahúgával… Ha a könyv minden jelenete nem is az igazság, mindenképpen egy lehetséges, hihető igazság.

1.

A Conciergerie foglya

1893. június

Hideg van a cellában, hiába közeledik a nyár. Gustave felveszi az ágyról a vékony takarót, és a vállára teríti. Ha lábujjhegyre áll, a rácsokon át látja az Horloge rakparton sétáló párizsiakat és a Szajnán lustán elvonuló hajókat.

Semmi sem segít, reszket a hidegtől. Túl kicsi a cella ahhoz, hogy járkáljon benne, akár körbe-körbe is. Leteszi a takarót, a fallal szemben előrenyújtja a kezét, és leguggol, egyszer, kétszer, hússzor. Ropognak az ízületei. Hatvan év súlya nehezedik a vállára. Hová lett a fáradhatatlan úszó, a megszállott vívó, a kőkemény bokszoló? Öt napja van börtönben, és máris vénember lett.

Sokat megadna azért, ha egy bokszzsákon levezethetné minden keserűségét, mint akkor, amikor szakítottak Adrienne-nel: akkor az edzőteremben töltötte az estéit. A ringben tudta, hogyan harcoljon a fájdalmával. A megaláztatással és az igazságtalansággal szemben azonban fegyvertelen. Leül az egyszerű asztal elé az egyetlen székre, és kezébe temeti az arcát. Vár, nem tehet mást, csak vár. Az ügyvédje látogatásait. Claire leveleit. Mit szólna a lánya, aki annyira büszke rá, ha így látná, összetörve, ebben a hat négyzetméteres térben, kócos szakállal, gumis derekú nadrágban?

Reggel, amikor megpillantotta magát az üvegben – tükre nincs: túl éles, túl veszélyes lenne, sok rab öngyilkos lesz –, úgy látta, hogy még fehérebb lett a haja. Megőrjíti a gondolat, hogy esetleg két évet kell senyvednie ebben a börtönben. Az ügyvédje azt ígérte, két hetet sem marad.

Kopog az ajtón, az őrt hívja, aki minden sietség nélkül, a lábát húzva érkezik. Sovány és fáradt, kitérő pillantású férfi, Gustave eddig még sosem látta. Kelletlenül néz be a kémlelőn.

– Mi van? – veti oda kissé ellenségesen.

– Gustave Eiffel vagyok, és…

– Tudom.

– Mit tud? Hogy mit szeretnék?

A foglár felnevet.

– Tudom, hogy maga a tornyos ember. Elég sokat hozott magának, nem? A Panama-zsilipet tán nem maga csinálta?

Rosszul kezdődik a beszélgetés. Gustave érzi, hogy izzadság gyöngyözik a homlokán. Csak ne bocsátkozzon vitába a csatorna ügyről! Maradjon a céljánál.

– Szeretnék papírt és ceruzát kérni. Kérem.

– Már kapott könyveket… és tisztálkodószereket… és kintről rendelheti az ételt! Mi kellene még? Egy XV. Lajos fotel? Hintó?

– Szívesen elcserélek egy könyvet tíz papírlapra. Különben sincs elég hely az asztalon, és mivel nincs polc…

– Nocsak! – nevet fel megint az őr. – Ha az ember kastélyhoz szokott!

Gustave visszafogja magát, nem válaszol.

– Kaphatok papírt, tollat és tintát? – ismétli meg semleges hangon.

– Megkérdezem az igazgatót – vonja meg a vállát a foglár.

Becsukja a kémlelőt, és egyenetlenül kopogó léptekkel távozik.

– Igen, kérdezze meg! – kiált utána Eiffel, hirtelen megrémülve a gondolattól, hogy a férfi talán nem jön vissza. – Biztos vagyok benne, hogy engedélyezni fogja!

Mióta bebörtönözték, a Conciergerie igazgatója az egyetlen, aki tiszteletet tanúsított iránta. Hajlandó volt engedményeket tenni a bánásmód tekintetében, melyben általában a foglyok részesülnek. Gustave rögtön látta, hogy művelt ember, humanista, akit zavar, hogy bűnözőként kellene kezelnie új lakóját. Az igazgató magától megemlítette a Garabit viaduktot: előző nyáron a családjával elment megnézni a hatalmas ívhidat. Lenyűgözte a látvány. Az Eiffel-toronyról is beszélt, mindig felmegy, amikor egy családtagja – Lozère-ből származnak – meglátogatja Párizsban.

– Tudja, mi van rájuk a legnagyobb hatással, monsieur Eiffel? Az Edoux-lift, a második és a harmadik emelet között…

Gustave leül az ágyra. Az a lift tényleg lenyűgözi a világot! Kezdve a walesi herceggel, Albert Viktorral, Viktória királynő unokájával, aki az 1889. június 10-i beüzemelése után az elsők között próbálta ki. A szerkezet akkor még nem kapta meg az ellenőrző bizottság jóváhagyását, és amikor erről tájékoztatta a herceget, az angol kijelentette, hogy akkor is fel akar menni! Alig négy éve ennek… Hogy megváltozott azóta a világa! A walesi herceg a feleségével és öt gyermekével, Albert, Viktor, György hercegekkel és Maud és Viktória hercegnőkkel érkezett. Gustave megtanulta a nevüket.

A herceg mellett ült a liftben, a másik oldalon a tolmáccsal, és részletesen elmagyarázta, hogyan működik ez a világon egyedülálló hidraulikus szerkezet. Léon Edoux, a poitou-i mérnök találmánya, ő találta ki a rendszert, mellyel a látogatók felmehetnek a torony 180 méteres magasságába.

– A kabint egy 81 méteres hidraulikus dugattyú tolja, míg az alsó kabin ellensúlyként funkcionál. Félúton elhalad egymás mellett a két fülke…

– Kimehetünk arra az átjáróra? – kiáltott fel a trónörökös. – My godness! Lenyűgöző lesz a kilátás Párizsra!

A walesi herceg lelkesebb volt, mint a gyerekei. Egy angol így rajong egy francia találmányért… ennyi elég is volt Gustave boldogságához. Azután a világ legmagasabban fekvő irodájába kísérte, a torony harmadik emeletén, ahol Claire és Valentine uzsonnával készültek a tiszteletére. A lányait elkápráztatta a gondolat, hogy királyi felségekkel találkozhatnak. Gustave pezsgőt bontott. Valentine diszkréten megkérte a herceget, hogy írja alá a legyezőjét. Később ugyanígy aláírást kért az ide látogató összes illusztris vendégtől. A Világkiállítás után a születésnapjára az apjának ajándékozta a legyezőt. Gustave azóta is féltve őrizte a dolgozószobájában. Különösen, mivel szegény herceg meghalt azóta, míg a nagyanyja, Viktória továbbra is a trónon ült.

A herceg után egymást követték a rangos látogatók: a görög, a svéd, a belga, a spanyol király… Gustave nagyon elfoglalt volt, magával ragadta az ünnepségek és a luxus forgataga. Gyakran eszébe jutott, hogy a koronás fők arról gondosan megfeledkeznek, hogy a torony, mint az egész világkiállítás is, a francia forradalom századik évfordulóját ünnepli. Vagyis a királyok végét! De minek is gúnyolódott az elbukó nagyságokon? Nem hitte ő maga is, hogy a dicsősége sosem ér véget?

Gustave az ágyán összekuporodva fortyog a haragtól. Sosem gondolta volna, hogy ilyen közel van egymáshoz a Capitolium és a Tarpeii-szikla; a torony csúcsa és az Igazságügyi palota pincéje. Hogy lehet, hogy a franciák – miután hatalmas megbecsüléssel vették körül, ezer kitüntetéssel jutalmazták, „ipari zseninek” bélyegezték és urbi et orbi kijelentették, hogy hála neki, Franciaország visszavette Angliától a leginnovatívabb nemzet címét – ilyen könnyen elítélték egy olyan bűnért, amelyet nem követett el, egy olyan pénzügyi botrányért, melyért nem volt felelős? Néhány hónappal azelőtt Sadi Carnot, a köztársasági elnök még minden fogadásra meghívta. Egymást taposták a miniszterek, hogy a tornyon fényképezkedhessenek „drága Eiffel barátjuk” oldalán. Ezek a „drága barátok” aztán mind magára hagyták a népítélettel szemben.

A franciák nem értenek a kereskedelemhez, sem az üzlethez. Inkább hivatalnokok és járadékosok. Csak a régi, öröklött vagyonokat ismerik el, mintha az idő tisztára mosná a pénzt. Ha az egyik kortársuk gazdagszik meg a tehetségének és kreativitásának köszönhetően, azt keresztre feszítik. Eszébe jutnak a Gil Bas újságírójának szavai, aki legádázabb ellensége lett: nem tanúsítható semmiféle elnézés egy „meggazdagodott gazfickó” iránt pusztán arra való tekintettel, hogy a dicsőségéből egy darabka Franciaországnak is jutott!

A „meggazdagodott gazfickó” hagyja, hogy képek sora vonuljon fel az elméjében, elszórakoztatják az emlékek. Dicsősége csúcsán járt, amikor fogadta Nászer ad-Din perzsa sahot. Modern, vele egyidős, hasonló kultúrájú uralkodó volt. Olyan büszke volt, hogy felmehet a világ legmagasabb tornyának tetejére! Végigbeszélgették – franciául – a látogatása két óráját. A sah elárulta, hogy egyetemistaként szenvedélyesen érdeklődött a politika és a nyugati kultúrák iránt. Fél évszázados uralkodása alatt olyan országgá fejlesztette a hazáját, mely Európa előtt is megállja a helyét. Azután a harmadik emeleti irodában, miután megkóstoltak egy jó konyakot, az uralkodó bizalmas hangnemre váltott, és kissé kiábrándultan bevallotta, hogy attól tart, nem fogja tudni végigvinni a reformjait… azután egy aranyhidat ajánlott fel, ha Gustave elmegy, és épít egy Eiffel-tornyot Iránban is. Micsoda jelkép lenne!

– Nem vagyok zsoldos! – kiáltott fel a mérnök.

Épít neki hidakat, pályaudvarokat, még mecseteket is, de a torony egyszeri… és francia marad.

Gustave Sarah Bernhardtra gondolva is elmosolyodik. A díva látogatása érintette meg a legjobban. Hiába szereti jobban az operát, mint a színházat, ennek az asszonynak a tehetsége az egész világot beragyogja. Egyébként manapság már mondogatják is, hogy a külföldiek két dologért mennek Párizsba: az Eiffel-toronyért és Sarah Bernhardtért. A színésznő, ahogy megérkezett, még kezet sem adott, nagyot nevetve máris odavetette:

– Nos, Eiffel úr, a konkurenciám akar lenni? Ne kössünk inkább békét?

A szép Sarah olyan egyszerű, olyan mosolygós volt. Olyan megközelíthető. És negyvenöt éves kora ellenére olyan szép és üde! És főként micsoda személyiség!

Most, a bajban Gustave magára maradt. A pokolra szállása óta egyetlen ember állt ki mellette: Thomas Edison. Már az első találkozáskor rokonszenvesnek találták egymást, at first sight, ahogy az amerikai mondta, aki két standot foglalt el a Világkiállításon. Az újságok hírül adták, hogy kifejlesztett „egy készüléket, mellyel egy New York-i lakos kémkedhet a Párizsban tartózkodó felesége után”: a telefont. A valóságban a telefon Graham Bell találmánya volt, de Edison tökéletesítette. Ez tette világszerte ismertté. Az elektromos berendezései, és különösen a fonográfja ezrével vonzotta az érdeklődőket a világkiállításra. Az alighogy a fővárosba érkezett Edisont lenyűgözte a háromszáz méter magas torony. Kérte, hogy találkozhasson az építőjével, hogy meghallgassa a kaland részleteit, és gratuláljon a máris legendás építményhez. Eiffel nem vonakodott teljesíteni a kérést.

A két vállalkozó-feltaláló között azonnal megvolt az összhang. Az első napon Thomas ezt írta a vendégkönyvbe: „Az Eiffel-torony csúcsa, 1889. szeptember 10. Monsieur Eiffelnek, a mérnöknek, a modern művészet és mérnöki tudás gigantikus és egyedülálló építményének merész építője számára, valakitől, aki hatalmas tisztelettel és csodálattal adózik minden mérnök előtt, beleértve a legelsőt, a Jóistent is.”

Az istenre tett utalás kis fricska volt: Eiffel és Edison nem értenek egyet az égi mérnök létezésében, és előszeretettel tréfálkoznak a nézetkülönbségükön. Még a levelezésükben is viccelődnek vele. Rendszeresen írnak egymásnak, beszámolnak munkájuk fejleményeiről, a szabadalmaikról. A Panama ügy kezdetén, amikor kezdtek rosszra fordulni a dolgok, Thomas támogató levelet küldött. Nem érti, hogyan gyanúsíthatnak egy alvállalkozót, aki mindenféle sikkasztás nélkül elvégezte a munkát, amellyel megbízták. Ha tudná, hogy Gustave már börtönbe is került!

Sajnos nem sokra megy a barátja támogatásával. Ahogy Edison mondja, Gustave egyetlen bűne, hogy nem amerikainak született. Az úttörők, az aranyásók szelleme hajtja. Amerikában még mindig hős lenne.

Egyszer csak kopognak az ajtón. A foglár jött vissza, hozott papírt, tollat és tintát.

– Elkényeztetik, 72 – jegyzi meg. – De ne bízza el magát. Az igazgató kezdi unni a követelőzését.

Gustave-nak nincs ínyére, hogy a cellája száma alapján azonosítják. És kétségbe vonja, hogy valóban ilyesmit mondott volna az igazgató, főleg néhány papírlap miatt. Mégis úgy tesz, mintha meg sem hallotta volna. Jelen helyzetében nem engedheti meg magának, hogy felvegye a provokációt.

– Köszönöm – morogja.

Szikár csattanással becsukódik az ajtó, kopogva távolodnak a léptek. Gustave az asztalra teszi a tintatartót és a tollat. Megszámolja a lapokat: öt darab. Kevés ahhoz, hogy bosszút álljon mindenkin, aki a mélybe taszította. Az emlékeit viszont elkezdheti összeírni.

A fekete tintába meríti a tollat: „Monsieur Eiffel, született Dijonban, 1832. december 15-én. Itt végezte gimnáziumi tanulmányait. 1850-ben egyszerre szerzett humán és tudományos érettségit…”

Elgondolkozik, hogy egyes szám harmadik személyben, vagy egyes szám első személyben beszéljen-e magáról. A kronológia, az objektív események jobban hangzanak harmadik személyben, de amikor azokról az emberekről beszél, akik fontosak voltak neki, az első személy természetesebben hatna. Leteszi a tollat és gondolkozik. Nem csak a karrierjéről, a műveiről vagy az elismeréseiről akar írni. Beszélnie kell Alice-ról, aki annyira fontos volt neki, és akinek ólomceruza-képe ott lóg a szobájában, az édesanyja fiatalkori képe mellett. Beszélnie kell Alice balesetéről, mely revelációként hatott rá, és fordulópontot jelentett az életében. Több mint ötven év eltelt azóta, de most is elszorul a szíve, ahogy rá gondol. Igen, fel fogja idézni a „kis keresztanyja” szerepét. Marguerite-ét is. Adrienne-ről azonban egy szót sem ejt. Vannak sebek, amelyek még nem hegedtek be.

Újra felveszi a tollat, és folytatja szabályos, szép írásával, még ha nem is olyan kerekek már a betűi, mint egykor: „Mivel felvételizni kívánt az École polytechnique műszaki iskolába, 1850 végén Párizsba utazott…”

Megint megáll, figyelmetlenül a padló deszkáit nézegeti. Nem, még nincs itt az ideje. Még túl fiatal megírni az emlékiratait. Túl sok benne a keserűség. Majd később megírja, amikor már rehabilitálták. Amikor majd közeleg a halál, és befejezte a művét. Ő építő, feltaláló: annyi út nyílik még előtte az elkövetkező tíz, húsz, harminc évben, a meteorológiában vagy a távközlésben, vagy a rengeteg, még fel nem térképezett területen! A fejlődés nem áll meg, különben is, annyi minden érdekli. A csatorna építésének hála gazdag, azt tehet, amit akar. A panamai pénznek köszönhető a torony születése is, bár a Vashölgy rajongói ezt könnyen elfelejtik.

Inkább Claire-nek kellene írnia. Hiányzik a lánya, és biztos benne, hogy ő is hiányzik neki. Claire szeretete az egyetlen biztos pont. De nem fog örökké ezek között a falak között senyvedni. Párizs legjobb ügyvédjét fogadta fel, Pierre Waldeck-Rousseau-t. Az ügyvédi kamara híressége megesküdött, hogy felmenteti az ítélet alól. Gustave lecsillapodva behunyja a szemét.

Visszamegy az ágyára. A párnán ott a Sherlock Holmes kalandjai Conan Doyle-tól, a börtönigazgatótól kapta kölcsön. Új könyv, úgy tűnik, most jelent meg. Az igazgató kedves figyelmességként A mérnök hüvelykujja című novella kezdetéhez tette a könyvjelzőt. Gustave azonban nehezen helyezkedik bele a történetbe, melyben egy pénzhamisító egy préssel akar agyonnyomni egy hidraulikus mérnököt. Jobban szereti a regényeknél azokat a könyveket, amelyekből tanulhat valamit.

Leül, és párnájával a háta mögött nekidől a falnak. Az ócska, keskeny és puha fekhely a gyerekkorát juttatja eszébe, a kis kuckót, ahol a nagyanyja szegényes házában aludt. Azt az időszakot, amikor senki sem szerette. Amikor senki egy fillért sem tett volna a sikerére. Most visszajutott a kiindulópontra. De megint be fogja bizonyítani, mennyit ér. Bárcsak alhatna egészen addig a percig, míg kinyílik ez az átkozott ajtó.

Éppen alatta, a köztörvényesek szintjén két halálraítélt, Beaugean és Foret a guillotine-t várja.

2.

Alice esése

Gilly-lès-Gîteaux. 1842 nyara

– Azt hiszed, nem fog menni, Gustave?

– Alice, ne csináld!

– Gyáva nyúl vagy!

– Jövök veled, ha…

– Inkább várj meg itt. Valakinek őrködnie is kell.

– Megígéred, hogy vigyázol?

– Ugyan már, nem is veszélyes!

Amikor Alice arcán ez a türelmetlen kifejezés ül, Gustave tudja, hogy hiába is erősködne. Másszon csak fel a tetőre, szedje csak le a tiltott gyümölcsöt! Végül is már tizennégy éves: tudja, mit csinál. És azt is tudja, mit akar csinálni, majd ha nagy lesz: felfedező lesz. Elmegy Ausztráliába, vagy az amazóniai őserdőbe. Vagy – amilyen napja éppen van – a nagynénjük szőlőbirtokát fogja igazgatni: a gyengéd és figyelmes asszonyét, aki félelmetes főnökké változott át azon a napon, amikor elhunyt férje helyére kellett lépnie. Miért ne követhetné őt az unokahúga?

És különben is, Alice vakmerősége Gustave-nak is hasznot hoz: ő is szívesen megkóstolná a tetőn száradó fekete aszalt szilvát.

A tető pereme a rózsaszín homlokzattal szemközti oldalon alacsonyabbra nyúlik le, nem lehet túl nehéz felmászni rá. Alice csillogó szemmel fordul vissza az unokatestvére felé. Gustave figyeli, ahogy négykézláb araszol a tetőablak felé. Már csak egy méter választja el a vesszőből font tálcától.

– Látod, nem nehéz – kiált le, de már nem fordul vissza.

A hangja csengéséből valami azt súgja Gustave-nak, hogy Alice már nem olyan magabiztos, mint az imént. Abban a pillanatban, amikor előrenyúl a tálcáért, megcsúszik az egyik térde. Érzi, hogy elveszíti az egyensúlyát, és felkiált. Próbál megkapaszkodni, de nem talál fogást a nádtetőn, egyre csúszik lefelé.

– Alice! – kiáltja rémülten Gustave.

Tehetetlenül nézi végig, ahogy az unokatestvére leesik. Mielőtt földet érne, a feje nekicsapódik a fal tövében álló vízgyűjtő kő peremének, és a kislány eszméletlenül, vérző homlokkal terül el a kemény földön.

Gustave kővé dermed rémületében. Szeretett volna elég nagy, elég erős lenni, hogy elkapja, mint amikor felfelé fordított tenyérrel kinyújtják a karjukat, hogy felfogják az ereszről lefolyó esővizet. De nem tudta megmenteni a bálványozott rokont.

– Alice, ébredj fel! Kérlek! – kiabálja a kezét tördelve.

Az unokatestvére ott fekszik a lábánál, biztosan meg fog halni. Látja, hogy lüktet az ér a tátongó sebben, hogy folyik a vér. Kis tócsába gyűlik a feje körül, átitatja világos haját. Miatta hal meg, mert nem akadályozta meg, hogy felmásszon. Pedig tudta, hogy veszélyes. Gustave sírva a kezébe temeti az arcát.

A kiabálásra odaszalad Viard nagynénje.

– Mi történt, Gustave?

Viard néni szereti, eddig kedves volt vele, bájos gyereknek találta – még a szüleinek is mondta –, de most mit fog gondolni róla? Megölte Alice-t!

Abban a pillanatban, amikor a néni megérinti eszméletlen lánya arcát, Alice kinyitja a szemét. Gustave érzi, hogy oldódik a gyomrát szorító csomó. Alice azonban nyögdécsel, és a nyakába folyik a vér.

– Istennek hála! – szakad ki a nagynéniből.

Gustave a szemöldökét ráncolja. Tényleg köszönet illeti istent? Ha isten megmenthette volna Alice-t, miért hagyta, hogy beverje a fejét abba az éles kőbe?

A nap hátralévő része mintha álomban telne. Gustave órákon át ül a folyosón. Senki nem törődik vele. Egy hordágyon két férfi behozta a kislányt a házba. Orvost hívtak hozzá. Ismeretlenek jönnek-mennek, rá oda sem figyelnek. Azután Viard néni érte jön, és a szobájába kíséri. Pizsamát húz és bebújik az ágyba. Még mindig sírdogál, a néni a haját simogatja. Szőke fürtjeibe fúrja az ujjait, megmasszírozza a tarkóját. Gustave lehunyja a szemét. Ezek az anyai mozdulatok, melyeket a saját anyjától sosem kapott meg, megnyugtatják. Viard néni elmondja, hogy Alice-nak eltört a lába, hat hétig feküdnie kell. Majd később viszik vissza Párizsba, jóval a tanévkezdés után.

– Felolvashatsz majd neki… de más játszótársat kell keresned, szegény kis Gustave-om.

A kisfiút felbőszíti, hogy a nagynénje vakon elfogadja isten akaratát. Isten akarata! Nem csak remek kifogás? Nem a tehetetlenség másik neve? Nem ismeri a tehetetlenség szót, de kínozza a bűnös bénultság érzése, mely akkor tört rá, amikor cselekednie kellett volna, amikor megmenthette volna Alice-t. Újra végiggondolja a mozdulatlanság pillanatait. Soha többé nem akar átélni ilyesmit. Nem tudja, milyen lesz a jövője, de az akarata szerint fogja alakítani a világot. Egy kőműves építette azt az éles kőszegélyt. Előző évben látta, ahogy dolgozott, míg ők az unokanővérével papírhajókat úsztattak a sodrásban. Másképp is meg lehetett volna építeni azt a vízgyűjtőt. Gustave rájön, hogy a világot át lehet formálni. Hogy az ember elterelheti a folyókat, legyőzheti a szakadékokat, dacolhat a gravitációval. És istennek ehhez semmi köze.

Alice esése a gyerekkora végét jelentette.

Alice – igazi nevén Marie Catherine Adélaïde – Tullie Moneuse lánya. Apai részről árva: Bernard Gilles Moneuse, Gustave anyai nagybátyja, a patikus, lánya kilencéves korában meghalt Írországban. Talán az apa hiánya teszi, hogy babaszerű szőkesége ellenére Alice úgy játszik, mint egy „félresikeredett fiú”, ahogy a nagynénje mondja. A két unokatestvér együtt tölti a nyarakat. Áldott időszakok, melyeket Gustave egész évben vár: a vakációt Viard nagynénjénél Gilly-lès-Cîteaux-ban, néhány mérföldre Dijontól. Horgásznak, mezítláb szaladgálnak a folyónál, és a nyaralás utolsó napjaiban, mielőtt hazamennének, segítenek a Clos-Vougeot-i szüreten. Azután amikor Gustave unatkozik az iskolában, visszagondol a bújócskázásra a tőkék között, a szőlőtaposásra, a gyomorrontásra. Idén azonban nem lesz szüret sem neki, sem Alice-nak.

Alice vajon sejti, mennyire rajong érte az unokatestvére? Gustave soha nem mondta el neki, de biztosan észrevette, hogy lovagias elkötelezettséggel követi, és reggel-este ragaszkodik hozzá, hogy arcon csókolja. Alice azt tesz vele, amit csak akar. Formás, balerinakecsességű lány, csodálatos szőke fürtökkel. És a két kis anyajegye, az egyik a szája sarkában, a másik a halántékán, a legszebb díszek, melyeket Gustave valaha is látott. Igaz, a lány öt évvel idősebb nála, de majd ha tizenöt és húszévesek lesznek, láthatatlan lesz a különbség. Addig is „kis keresztanyjaként” emlegeti a lányt.

Amikor hazamegy dijoni nagyanyjához, ahol az év többi részében él, Gustave finoman mindig Alice portréját lesi, mely az előszobában függ, az édesanyja fiatalkori képe mellett. A képen csendesnek és kimértnek látszik, holott egyáltalán nem ilyen. Amint a nagymama elalszik, Gustave leakasztja a keretet, leveszi az éles szélű üveget, és megcsókolja az ólomceruzával rajzolt portrét. Lehunyja a szemét, visszatartja a lélegzetét, és úgy érzi, ahogy a szája a papírhoz ér, Alice lelkét sikerül megszelídítenie.

Érzékeny a rajz, az orr és az áll között már el is mosódott. Eltűntek az anyajegyek, de az is lehet, hogy a művész felejtette le őket. Nem baj, a lényeg, hogy Moneuse mama semmit sem vesz észre: vak, egy rosszul sikerült szürke hályog operáció után elvesztette a látását.

Mégis mindent lát és mindent tud. Kemény, alapos és hallgatag asszony. Nem erőssége a gyengédség, Gustave nem kap elég szeretetet. Ő nem árva, mint Alice, de talán neki még rosszabb, hisz a szülei elhagyták: amint elválasztották a dajkájától, a nagyanyjára bízták. Rosszkor jött a születése 1832. december 15-én: éppen akkor, amikor az édesanyja szénkereskedése igazán beindult. Mélanie Eiffel, született Moneuse azóta is reggeltől estig dolgozik, hajnalban kel, hogy felügyelje a hajók ki- és berakodását, és jóval sötétedés után ér haza, hogy nekilásson a papírmunkának. Arra soha nem maradt ideje, hogy törődjön a fiával.

Amint felvirágzott az üzlete, rávette a férjét, hogy csatlakozzon hozzá. Alexandre Boenickausen, más néven Eiffel, a napóleoni sereg egykori huszára. Rajna-vidéki kárpitos család leszármazottja, mely a XVII. században költözött Franciaországba. A felesége hívására otthagyta nem túl jövedelmező katonai intézőhelyettesi posztját, és a családi vállalkozás könyvelője lett. Míg Alexandre álmodozó idealista, akit szenvedélyesen érdekel a politika, Mélanie remek üzleti érzékkel rendelkezik, és született szervező tehetség. Fakereskedő lánya, mégis a szénre fogadott: megértette, hogy az ipar mindent elsöprő fejlődése ezen a nyersanyagon fog nyugodni.

A határozott és gyakorlatias asszonynak semmi tapasztalata nem volt a szektorban, de máris legendás lett hatékonysága, és mindenkinél ügyesebben épít hasznos kapcsolatokat. Madame Eiffelnek sikerült elérnie, hogy kinevezzék az épinac-i szénbányák kizárólagos forgalmazójának Dijonban és környékén, köztük Haute-Marne-ban és a kohóiban. Gustave-ot lenyűgözi, amikor néha kisétál a Burgundi csatorna partjára, és a távolból figyeli, ahogy az édesanyja a kikötői munkát irányítja. Nem is kell kiabálnia, úgy dirigálja a hajók kirakodását és a szekerek megrakását. Mélanie kedvére formálja a világot.

Ő a környék azon kevés asszonyainak egyike, akik vállalkozást vezetnek. Igazi jelenség. A hivatalos iratokhoz mindig a férje aláírására van szükség – ez a törvény. De hiába ír ő alá, mindenben az asszony dönt. Tágas raktárakat épített a szén tárolására, és ő uralkodik a dokkok felett. Olyan jól megy az üzlet, hogy két hajót is építtetett a szén szállítására, a Le Beau Gustave-ot és a La Petite Marie-t, melyek két idősebb gyermekéről kapták a nevüket.

Eközben a kisfiú Dijonban, a Turgot utcában él a nagyanyjánál. Nem érzi jól magát. A lakásban van egy konyha, egy ebédlő, melyből leválasztottak egy alkóvot a cselédnek, egy szoba, melyet egy diáknak adnak bérbe, és a nagymama szobája, melyen Gustave-val osztozik. A kisfiú igazságtalan büntetésként éli meg, hogy Moneuse mamával kell élnie: az öregasszonyt vaksága miatt mindenhová kísérgetni kell, helyette kell felügyelni a levest, helyette kell söpörni, vagy válaszolni a levelekre. Gustave és a cseléd osztoznak a feladatokon.

A cseléd nem tud írni és olvasni, így a legkellemetlenebb feladat Gustave-ra hárul: mindennap áhítatot kell tartania, vagyis imákat és szent szövegeket kell felolvasnia. Unalmas a felolvasás, nem is érti a szövegeket, és megundorodik a vallástól. Szívesebben menne ki játszani a Tivoli falának lábához a környék többi gyerekével. Szívesebben dobálna köveket a bádogajtóra, mely lezárja a föld alatti járatot, mely az esővizet vezeti el az utcáról. Pokoli nagy zajt csap, a kölykök legnagyobb gyönyörűségére.

Csak vasárnaponként boldog, amikor eljön az apja, és vele tölti a napot. Elviszi sétálni az Armes térre, és miután a fodrász begöndörítette a haját, olcsó süteményt vesz neki Mermillot-nál. Gyakran elüldögélnek egy padon, és Napóleon hadjáratairól beszélgetnek. Gustave szereti a vasárnapot, ez az egyetlen nap, amikor úgy érzi, szeretik. Nem haragszik a szüleire, amiért elhagyták: dolgozniuk kell, érte és a húgaiért. Megígérték, hogy magukhoz veszik, amint tehetik. Addig viszont szenved. Anyjának írott levelei mind szemérmes segélykiáltások.

Egyik nap sokáig játszik a szomszéd gyerekekkel, késve ér haza, és megpróbálja kihagyni a napi imát:

– Leckét kell írnom, Moneuse mama – jegyzi meg sietősen.

– Előbb olvass fel!

– Ma este nincs időm.

– Még hogy nincs időd! Add ide a pálcát!

Amikor az öregasszony mérges, ami legalább hetente egyszer előfordul, Gustave-nak ki kell hoznia a pálcát a kamrából, ahol a lekvárokat tartják, és tenyérrel felfelé oda kell nyújtania a kezét. A nagyanyja kitapogatja, hol a keze, és kemény ütéseket mér rá. Vak létére pontosan céloz.

Gustave-nak azonban elege van a büntetésből. Aznap este nem akarja, hogy otthon is megfenyítsék, mint az iskolában. Előhozza a pálcát, és kettétöri a térdén.

– Menj lefeküdni! Nem kapsz vacsorát! – kiált rá Moneuse mama, aki vak, de nem süket.

– Nem érdekel! – vág vissza Gustave.

A hét hátralévő részét a vasárnaptól rettegve tölti. Még Vallet doktor és a kardja látogatása sem tudja felderíteni. Nyugtalanul várja az apja érkezését.

– Már nem vagy olyan büszke, igaz, fiam? – sziszegi a nagymama.

Nem jellemző rá az együttérzés.

Amikor vasárnap reggel nyílik az ajtó, most az egyszer Gustave nem szalad az apjához. Alexandre Eiffel meg sem öleli a fiát, rá sem néz, csak felvesz egy nagy fahasábot a tűzhely mellől, és leteszi a karosszék elé, melyen a nagymama trónol kötögetve.

– Térdelj rá, Gustave – utasítja. Nyugalma éles kontrasztot alkot a gyerek idegességével.

– Papa, soha többet nem teszek ilyet, ígérem! – könyörög Gustave.

Világoskék szeme megtelik könnyekkel, Alexandre azonban hajlíthatatlan. A nagymama közben úgy tesz, mintha nem is érdekelné, mi történik.

– Húzd le a nadrágod.

Gustave a nagyanyjára pillant: a szája sarkában játszó mosoly azt a kellemetlen érzést kelti benne, mintha egy morzsát sem veszítene meztelen feneke látványából.

– Csak ne a korbácsot, papa, könyörgöm! Soha többet nem leszek engedetlen, ígérem!

– Tényleg nem hiszem, hogy egyhamar az leszel.

Alexandre Eiffel előveszi a korbácsot a zsákjából, és mélyen beszívja a levegőt.

– Számolj ötig, Gustave.

– Papa, bocsánatot kérek!

– Számolj ötig – ismétli hangosabban.

Alexandre lehunyja a szemét, majdnem ugyanannyira gyűlöli az eljárást, mint a fia, de ötször rácsap az ostorral a gyerek hátsójára.

– Most menj a szobádba. Anyáddal szégyenkezünk miattad. Ég veled.

Alexandre Eiffel úgy hagyja el a házat, hogy egyetlen pillantás alamizsnáját sem adja meg a fiának. Tudja, hogy rendes gyerek, de úgy érzi, sosem fogja tudni kinevelni belőle a lázadó hajlamot.

A tanulás menedék lehetne Gustave számára az örömtelen ház után, ám kelletlenül vonszolja magát a kerületi iskola hideg és büdös osztályterme felé. Halálosan unatkozik a sápadt és nyugodt gyerekek és a tanárok között, akik csak csendet és pontosságot várnak el a diákoktól. Fárasztó lassúsággal telnek a percek. Néha, hogy örömet szerezzen a szüleinek, megpróbál odafigyelni a tanárok magyarázataira, akik a katedra magasáról szólnak hozzájuk, mint az istenek az Olümposzról, de elkalandozik a figyelme. Az előző vasárnapra gondol, a búcsúra, ahová elmentek az apjával, a céllövöldére, ahol remekül szerepelt. Elképzeli a párizsi utazást, melyet minden évben megígérnek neki, ha javít a jegyein.

A leggyakrabban a gilly-i vakációra gondol. Ha túl messze van még, arról álmodik, hogy Alice minden akadályt legyőzve eljön hozzá, és bekopog az osztályterem ajtaján. Kijelenti a tanár előtt, hogy haldoklik a nagyanyjuk, és Gustave-nak haladéktalanul vele kell mennie. Ahányszor csak kopogtatnak, hevesen megdobban a szíve.

Utálja az oktatott tantárgyakat, s még inkább azt, ahogy oktatják őket. Az algebra érthetetlen, a számtan és a geometria túlságosan elvont. Gauthier abbé tankönyvében a földrajz csak semmihez sem kapcsolódó, illusztrációk nélküli tulajdonnevek sorozata. Egyetlen logikusan gondolkodó elme sem képes megtanulni őket. A történelem és az állampolgári ismeretek jobban megragadja a képzeletét.

A bizonyítványa tükrözi az unalmát: alig közepes tanuló, összecsapja a feladatokat, és nem jegyez meg semmit, hiába fogadkozik, hogy kitűnő lesz. Figyelmetlensége miatt rendszeresen körmöst vagy elzárást kap, s ettől csak még rosszabbul érzi magát, még inkább megundorodik az iskolától.

– Mi lesz belőled, szerencsétlen Gustave-om? – mondogatja az apja.

Az egyhangú tanórák helyett szívesebben figyeli a tetőfedőket, a szél járását, az esővíz kanyargását a falak tövében. A Turgot utcai tornaterembe menekül inkább. Kilencévesen olyan az izomzata, mint egy kamaszé. Ha legközelebb Alice leesik, a karja elkapja majd. Felemeli, könnyűnek érzi. Bármit megtenne, hogy felcsillanjon Alice szeme. Egy nap nagy tetteket visz majd véghez. Megmutatja a világnak, hogy hinni kellett volna benne.

Hetente egyszer a nagybátyjánál, Jean-Baptiste Mollerat-nál vacsorázik, aki a Turgot utca tetején lakik, a kerület legnagyobb házában. Mollerat nagybácsi az anyja nővérének, Catherine Moneuse-nek a férje.

Nincs gyerekük, ezért elvárják tőle, hogy felnőttként viselkedjen: semmi szeszély vagy csacsogás, tiszta kéz és egyenes hát. Gustave-ot megbénítja a félelem, hogy összepiszkolja az ingét vagy az abroszt. Ha felborítja a poharát, vagy leejt egy falat szószos húst, a nagybátyja keményen a konyhába zavarja, hogy a cselédekkel fejezze be a vacsorát.

Mollerat nagybácsi egyszer a kémia iránti rajongással tért vissza az Egyesült Államokból. Pouilly-sur-Saône-ban épített egy üzemet, ahol két saját találmányát gyártja: a Mollerat ecetet, melyet fapárlatból nyernek, és a Mollerat zöldet, egy rozsdaálló festéket, mely ideális az ablaktáblák és virágládák festéséhez. A virágzó üzleten meggazdagodott annyira, hogy visszavonulhatott: két unokaöccsének adta át a munkát. A fiatalemberekből azonban hiányzott mind az ő szervezőtehetsége, mind az üzleti érzéke, és a cég hanyatlani kezdett. A nagybácsi hetvenévesen kénytelen volt visszavenni az irányítást, és egy évvel később újra virágzott a vegyi üzem.

Mollerat nagybácsi sztentori hangon beszél, mely vagy lenyűgözi, vagy halálra rémíti az embereket. Dühkitörései rettegésben tartják a környezetét. Mindenki tudja, hogy szigorúan tilos szóba hozni az előtérben függő fiatal nő képét. Élemedett kora ellenére előszeretettel udvarol a nőknek az estélyeken. 1772-ben született, átélte az 1789-es eseményeket, és fennen hirdeti republikánus meggyőződését. Soha nem heverte ki Thermidor 10-ét, amikor Robespierre huszonegy hívével együtt fellépett a vérpadra.

– Igaz, Jean-Baptiste bácsi, hogy ismerte Robespierre-t?

– Olyan igaz, ahogy itt állsz előttem, fiam! És én mondom, olyan ember volt, amilyet nem találsz még egyet. Kivételes ügyvéd. Az első és az utolsó megvesztegethetetlen. Hallanod kellett volna, ahogy a halálbüntetés és a rabszolgaság eltörléséről beszélt! Ó, a girondisták meghúzták magukat, amikor a tribünre lépett!

Unokaöccse elragadtatását látva elkapja a hév. Öklével az asztalra csap.

– Bonaparte, XVIII. Lajos, az Orléans ház és az egész pereputtyuk elmehet a pokolba! A köztársaság győzni fog. Gyorsan kell cselekedni, hisz már elviselhetetlen az emberek nyomorúsága és a vallási fanatizmus! – Mutatóujjával fenyegetően hadonászik, ijesztően néz vastag szemüvegén át bozontos szemöldöke alól. – Ne felejtsd el, Gustave, hogy minden király gazember!

Mollerat legjobb barátja, Michel Pierret szintén egy vegyi üzem főnöke. Ő uralja a kénsav piacát. Nem olyan erős a hangja, de ő is lenyűgöző személyiség. Mindig fázik, és két-három vastag sálba burkolózik, amitől furcsa, kissé félelmetes lesz a megjelenése a lombikok és kémcsövek között. Kalkantitbányái vannak, és egyszer megmutatta Gustave-nak a couternoni üzemét.

Azt beszélik, hogy Pierret spiritiszta. A cselédjével tart szeánszokat, aki az automata írásnak és az asztaltáncoltatásnak köszönhetően közvetíti felé a túlvilági üzeneteket. A férfi, aki kora legnagyobb tudósaival áll kapcsolatban, az idő és a tér végtelenségéről magyaráz a kisfiúnak, aki csak félig-meddig érti, de szárnyra kap a képzelete.

A két férfi hatására Gustave-ban megerősödik a meggyőződés, hogy minden ember, még a legelszigeteltebb is megváltoztathatja a világot. Égig érő piramisokat építhet. És ezeket a nagy tetteket nem az iskolában tanítják. Csakis az akarat számít.

Egyik este, amikor kettesben vannak, Mollerat nagybácsi túl sok bort és pálinkát iszik. A felesége nincs ott, hogy visszafogja, Gustave pedig nem mer szólni, fél a dührohamtól. A férfi azonban, aki látta Robespierre-t a guillotine alatt, ma nem haragos. Bizalmas kedvében van.

– Tizennyolc éves koromban beleszerettem egy jó családból való ifjú hölgybe. Juliette-nek hívták. Bárcsak láttad volna, milyen szép volt! Gyengéd volt a hangja, ellenállhatatlan a tekintete. Az apjának dolgoztam, gyakran összetalálkoztunk. Viszonozta a szenvedélyem. Legalábbis azt hittem.

Az utolsó szavaknál elhalkul a hangja. El fog aludni? Előfordul, ha valaki túl sokat iszik. Gustave szeretné hallani a folytatást. A nagybácsi felveti a fejét, újra megtölti poharát.

– Tudod, Gustave, amikor kiöltözve, vadonatúj kesztyűben elmentem, hogy megkérjem a kezét, az apja kidobott. Gazdag dijoni polgár volt, nagyon nagyra tartotta magát, és arisztokrata férjet akart a lányának. Én nem voltam méltó hozzá.

A nagybácsi hirtelen kihúzza magát.

– Esküdj meg, fiam, hogy ezt nem mondod el senkinek.

Gustave mindent megígér. A nagybácsi leereszt a torkán egy nagy kortyot.

– Pedig szeretett engem… Egyik este találkát beszéltünk meg a présnél. Elmondtam neki, hogy Amerikába megyek, meggazdagszom, és visszajövök, hogy megkérjem a kezét. Adott nekem egy kis medált az arcképével, és megesküdött, hogy hű marad hozzám. Kinagyíttattam. De amikor visszatértem…

A nagybácsi hat évig maradt Amerikában. Nagy kémikus lett belőle, és nagy vállalkozó. Sajnos időközben a kisasszony hozzáment egy chaloni közjegyzőhöz. Úgyhogy a bácsi feleségül vette Catherine Moneuse-t… de arra mégsem tudta rászánni magát, hogy kidobja a múzsája képét.

A nagybácsi felemeli a fejét, Gustave-ra néz, de nem látja. Könnyes a szeme, hacsak nem az alkohol vagy a kor felhőzi el. Hetvenkét éves, és soha nem heverte ki a szerelmi bánatát. Miközben a bácsi elteszi az üveget és felmegy lefeküdni, Gustave az ablakhoz lép, és A betűt rajzol a bepárásodott üvegre.

3.

A rossz tanuló megjavul

Dijon, 1848. január

– Gustave, találd ki, ki van itt!

– Kicsoda?

– Mindjárt meglátod! Igyekezz!

Marie jókedvűnek tűnik, ahogy a korlátnak támaszkodik, a tekintete azonban nyugtalan. Gustave lerohan a lépcsőn. Az előszobában megtorpan. Alice áll az ajtóban, egy fiatalember karján.

– Bemutatom Émile Amielt – szólal meg kissé zavartan.

Marie oldalba böki a bátyját, különben csak némán állna ott. Szerencsére az anyja is odasiet. Miközben egy cseléd elveszi a látogatók kabátját, a szalonba invitálja és likőrrel kínálja őket. Gustave is leül, de elhomályosul körülötte a világ.

Alice büszkén meséli, hogy a vőlegénye tanár Dijonban, és nagy ambíciói vannak. Alice húszéves, a fiatalember huszonnégy, nyáron összeházasodnak. Émile magabiztosnak tűnik. Időnként Alice szavába vág, beléfojtja a szót. Gustave fejében furcsán, távolian cseng a hangja. Az jár a fejében, hogy amikor utoljára látta az unokanővérét, fél évvel azelőtt egy unokatestvér elsőáldozásán, Alice egy szót sem szólt erről. A baleset nyara óta nem töltötték együtt a vakációkat, de gyakran találkoztak a családi ünnepeken, temetéseken, keresztelőkön, esküvőkön. Sokat beszélgettek, Alice elárulta, hogy már nem szeretné átvenni a nagynénje szőlészetét, és felfedező sem lesz, inkább gyógyszerésznek készül, mint néhai apja. Férjhez menni végképp nem akar, független, önálló szeretne lenni. Erre most egy vőlegénnyel jelenik meg. Miért nem mesélt róla soha? Hogyan állhat be csak így a sorba?

Alice megfogja az unokaöccse karját, aki mellette ül egy zsámolyon. Megtapogatja az izmait, de úgy beszél hozzá, mintha kisgyerek lenne.

– Milyen nagy és erős lettél, Gustave!

A fiú kényszeredett mosollyal felel. Igaz, erős, de nem magas. Mindössze százhatvanöt centiméter, és nem nő tovább.

– Igen – felel helyette az édesanyja –, Gustave sokat változott az elmúlt hónapokban.

– Biztos vagyok benne, hogy Émile-lel jó barátok lesztek, amilyenek mi voltunk régen. Ugye? – folytatja Alice.

Marie a fivérét lesi, aki alig észrevehetően elpirul. Tettetett magabiztossága mögött érzi az elkeseredést. De egy tizenöt éves fiú már nem sír. Már cinikus. Bosszút áll a lányokon.

A látogatók vendéglátóik hogyléte felől érdeklődnek. Tizenkét évnyi komoly munka után Mélanie Moneuse olyan sikerre vitte a szénkereskedését, hogy eladta: félt, hogy egy esetleges gazdasági válságban mindent elveszítene. Igaza lett: 1846-ban bekövetkezett a válság. A megérzésének hála őt kényelmes vagyonban érte, mely azóta megbízható bevételt biztosít számukra. A Boenickhausenek, vagyis Eiffelek nem milliárdosok, de több fokot emelkedtek a társadalmi ranglétrán: egy évtized alatt szegényekből módos polgárok lettek. Régi szomszédaik szerint túlságosan is gyorsan: féltékenyek rájuk, bármennyire szerényen élnek is. Többen megjegyzik, hogy az igazi nevük Boenickhausen, és nem Eiffel. Azzal vádolják őket, hogy nem igazi franciák.

Mélanie Eiffel a tőkéje egy részével betársult egykori ügyfeléhez, a sörgyáros Édouard Régneau-hoz. Megint csak Alexandre végzi a könyvelést, miközben a felesége a gyártást és a kereskedelmi tevékenységet szervezi. Castelbe költöztek, a XVIII. századi kis kastélyba, melynek melléképületeiben működik a sörfőzde. Régneau már eddig is ott élt feleségével és a gyerekeivel, akik valamivel idősebbek, mint az Eiffel gyerekek, de a legfiatalabb lány, Fanny előszeretettel játssza el mellettük a nővér szerepét.

Végre együtt a család. Gustave maga mögött hagyta a Turgot utcát. Castelban hatalmas park terül el a kastély körül, bőven elférnek mindannyian, és most már a szüleinek rá is jut idejük: egy sörfőzde működtetése nem annyira időrabló, mint egy szénkereskedésé. A családi környezet átformálta a fiút. Amikor hazaér a gimnáziumból, minden este megismétlődik a csoda: ott vannak a szülei, és főleg a húgai, Marie és Laure. Marie, aki olyan barna, amilyen szőke a húga, csak két évvel fiatalabb nála, cinkosok és bizalmas barátok. Laure négy évvel fiatalabb, ő a kicsi, hozzá nem áll olyan közel. Marie viszont határtalan csodálattal néz fel rá, meggyőződése, hogy a bátyja nagy tetteket visz majd véghez. És ő is átélte a gilly-i vakációk áldott időszakait.

– Marie, gondolod, hogy írnom kellene Alice-nak? – kérdezte előző este Gustave.

– Már kívántál neki boldog új évet.

– Igen, és válaszolt is… most én jövök az írással.

– Miről írnál? Várd meg a születésnapját!

– Az még messze van. Szerinted gondol rám néha?

– Annyi biztos, hogy én a helyében senki mást nem akarnék, csakis téged!

Most már nem lesz miért írnia, sem reménytelen kérdéseken töprengenie: míg anyja kitölti a likőrt, elképzeli Alice-t esküvői ruhában. Alice-t gyerekek gyűrűjében. Marie mereven nézi, legszívesebben megrázná.

– Tudod, Alice, hogy az unokaöcséd mostanra egymás után kapja a dicséreteket? – jegyzi meg a mit sem sejtő Mélanie.

Mélanie Eiffel szigorúan felügyeli fia tanulmányait. A sörfőzde nem igényel állandó gondoskodást, így Gustave sikere lett az új célja, a fiú pedig mindent megtesz, hogy ne okozzon csalódást. Az anyja, akit egyszerre tisztel és fél, rákényszeríti, hogy tanuljon esténként, és magyarázatot követel minden gyengébb jegyért. Eleinte fáradságos a tanulás, de a munka meghozza a gyümölcsét. A dijoni gimnázium második évfolyamának végén megkapja az első dicséreteit: csinos, babérlevelekkel díszített oklevelek Gustave Boenickhausen Eiffel névre kiállítva. A következő évben már a legjobbak között van. A közepes diákból fokozatosan ragyogó tanuló lesz.

Érdekesek lettek az órák, már megszólítják az intellektusát. Már nem unatkozik, sőt: örömmel tanul. Most, hogy a legjobbak között van, felderül előtte a jövő. Vegyészmérnök lesz. Mollerat és Pierret nyomdokaiba lép.

A két férfi felfigyelt a kamasz képességeire, és bevonják a beszélgetéseikbe. Filozófiai és teológiai fejtegetéseket hall a két köztársaságpártitól, melyek ismeretlen perspektívákat vázolnak fel előtte. Észre sem veszi, de magába szívja a rendszerré összeálló filozófiai irányzatot, Auguste Comte pozitivizmusát. Megnyitják elméjét a tudomány és a találmányok, a modernitás és az ipar felé. Ha mérnök lesz, Mollerat nagybácsi ráhagyja a gyárát. Az öregnek meggyőződése, hogy Gustave energiája, határozott jelleme és képzelőereje új lendületet adhat az üzletének.

A királyok gyűlöletével átitatott nagybácsi és a pozitivista Pierret mellett lemállik róla a körmösökkel belé vert vallásosság. Ahogy Auguste Comte mondaná, meghaladta az emberi szellem teológiafokát. Már tudja, miért teszi haszontalanná és frusztrálóvá az életet az, ha mindent a mindenhatótól és jóságától várunk.

Apja, aki huszonöt évvel a halála után még mindig visszasírja a császárt, már felnőttként kezeli a fiát, heves vitákat folytatnak a köztársaságról és a bonapartizmusról, melyek során a fiatalember igyekszik visszafogni magát. A júliusi monarchiát mindketten elítélik, apja jobb híján mégis a védelmébe veszi. Egyik nap Tocqueville képviselő beszédét tárgyalták meg, aki 1848. január 27-én a küszöbönálló forradalom veszélyére figyelmeztette a kollégáit: „Nem érzik a levegőben a forradalom fuvallatát?”, tette fel a kérdést A demokrácia Amerikában szerzője szónokiasan. Marie szerint csak a vita kedvéért vitatkoznak. A családi közeg, mely élete első tíz évében annyira hiányzott, önbizalmat ad a fiúnak. Érzi, hogy meghallgatják és elismerik. Már nem csak egyedül hisz magában. Kiteljesedik a szeretetben.

Más magyarázata is van, hogy éltanuló lett: Párizsban szeretné folytatni a tanulmányait. 1844 szeptemberében életében először a fővárosban járt az édesanyjával: Mélanie megígérte, hogy elviszi, amint először végez dicsérettel, de már azelőtt beadta a derekát, hogy ez megtörtént volna. Bölcs döntés volt: egy ismeretlen Párizs, egy elvont lehetőség nem elég motiváció egy tizenkét éves gyereknek – még úgy sem, hogy kedvenc unokanővére is Párizsban van –, de a felfedezett Párizs, Európa fővárosa felkeltette a vágyat, hogy visszatérjen.

„El sem tudom mondani, micsoda hatást tesz Párizs. Mintha álmodnék, meseszerű minden” – írta az apjának, az egyetlen családtagnak, aki tudott a kiruccanásról. Nem akarták, hogy a többiek féltékenyek legyenek. Versaille lenyűgözi. A Palais-Royal, a Tuileriák, a Vendôme oszlop, a Champs-Élysées, a Louvre, a Madeleine templom csodálattal tölti el. Enni ad az állatkert medvéinek. Megcsodálja XIV. Lajos szobrát a Place des Victoire-on és IV. Henrikét a Pont-Neufön. Elkápráztatják a Vérot-Dodat passzázs ragyogó fényei. Anya és fia étteremben vacsoráznak, azután az operába mennek. Alice ekkoriban még Párizs keleti felében lakik, legnagyobb bánatára túlságosan messze ahhoz, hogy meglátogassák. Megismeri viszont Denis-éket, apja unokatestvéreit, akik szállást adnak nekik. Különösen Émile-lel és Herminie-vel barátkozik össze, a ház két fiataljával, akik csak egy kevéssel idősebbek nála. Émile máris ajánlkozik, hogy a mentora lesz, és biztosítja, hogy kikupálja majd. Herminie pedig így ír Alexandre-nak:

„Megismerkedtünk Gustave-val, és halkan mondom, hogy meg ne hallja, de nagyon rendes és értelmes gyerek, akit teljes szívemből megszerettem. Hogy hat tőlem a gyerek szó, amikor be kell ismernem, hogy többet tud már a világról, mint én? Csakis a korára és az én koromra gondolok, amikor szinte arcpirító módon gyereknek nevezem.”

Gustave alig várja, hogy visszatérhessen Párizsba. Akkor is, ha Alice már nem lakik ott: közli, hogy leendő férjével Dijonba költöznek. Émile politikus szeretne lenni.

– A polgármester mellett fogok dolgozni, azután a helyére lépek – jelenti be a vőlegény.

Gustave az unokanővére helyett is zavarba jön ettől az önelégültségtől.

– És Alice is Dijonban nyitja meg a patikáját? – veti oda.

– Már nincs szó patikáról – vágja rá Émile.

– Az csak gyerekség volt – mosolyog Alice. – Az otthonommal törődöm majd, a gyerekeimmel, és segítek Émile-nek a karrierépítésben. Te viszont, Gustave, eljöhetsz hozzánk, amikor Castelban vagy. Nem csodálatos?

Minél lelkesebb Alice, annál sértettebb lesz Gustave. Csalódik az unokanővérében. Azt hitte, ő más, mint a többiek.

Néhány héttel később kitör az 1848-as forradalom. Dijon nem lázong, és a fővárosi események híre is csak késve érkezik meg. A bonapartista apa és a köztársaságpárti Mollerat nagybácsi között, aki csak azt sajnálja, hogy hetvenkét évével már nem lehet ott a barikádokon, Gustave az utóbbihoz húz, de csak félszavakkal vallja be az előbbinek. Szócsatáik elméleti mivoltuktól voltak kellemesek. Amikor tucatjával, nemsokára százával számolják a halottakat, már nem lehet izgalmas a vita. Lajos Fülöp lemondani kényszerül, a júliusi monarchiának vége. Kikiáltják a II. Köztársaságot. Mollerat diadalmaskodik. A júniusi zavargások és a Nemzetgyűlés megvédésére Párizsba áramló vidékiek alig érintik Burgundiát. Amikor az év végén megválasztják a császár unokaöccsét, Napóleon Lajost, Franciaországba visszatér a rend. Alexandre, aki a zavargásokkor Párizsba ment, revansot vesz.

Gustave-ot nem igazán érdeklik az események, apja levelein keresztül éli meg őket. 1848 nyarán más felfedezés köti le: a lányok. Ott van a falu minden bálján és ünnepségén. Még nincs tizenhat éves, de jó kiállású, szép beszédű fiú, és különösen jó táncos, nagy sikere van a helyi lányok körében. Keringő, galopp, polka, minden körben ott van. Úgy táncol, ahogy vív: viszonylag alacsony termetét ötletességgel, kipróbált stratégiát követve ellensúlyozza. Jól megy neki az, amit úgy nevez: a tánc és következményei.

Marie nehezményezi, hogy már nem avatja a bizalmába. Augusztus 16. reggelén, a dijoni bál másnapján, ahová együtt mentek, mégis csak percekre látták egymást, tíz órakor bemegy a szobájába. Gustave sóhajtva ébredezik. A húga az ágy szélére ül, és meghúzza a haját.

– Nem vagy túl friss… későn feküdtél?

– Három vagy négy órát aludtam.

– Nocsak! Mit csináltál tegnap este? Papa és mama rád bíztak, te meg fél óra után eltűntél…

– Laure-ral és Catherine nénivel voltál, minden rendben volt.

Marie tudja, hogy a bátyjánál keménykedéssel ritkán ér célt, kedveskedéssel viszont könnyű meglágyítani. Megfogja egy hajtincsét, és az ujja köré tekeri.

– És…? Mit csináltál? – érdeklődik negédesen.

– Találkoztam egy ismerős lánnyal. Júliusban már láttam Gilly-ben a bálban… Sétáltunk.

– Egész éjjel?

Gustave válasz helyett csak megvonja a vállát.

– A menyasszonyod?

– Ugyan! Csak jó barátnőm. Nyár elején már volt egy barátnőm a július 14-i bál után… és egy másik a következő héten.

– Voltál olyan szerelmes valamelyikükbe, mint Alice-ba?

– Soha.

Hangja ellentmondást nem tűrő, keserű. Marie zavarba jön.

– Ők falusi lányok – magyarázza Gustave –, könnyű lenyűgözni őket, de nem lehet tartós a kapcsolat.

– Miért nem? Miért kell folyton váltogatnod őket?

– Ez a csábítás öröme…

Lehet, hogy Gustave, aki vele olyan kedves, másokkal igazi szemtelen fráter?

– És hogyan hódítod meg őket?

Gustave büszkeség és bűntudat között ingadozik.

– Először is megkeresem az este legmegnyerőbb lányát.

– A legcsinosabbat?

– A legmegnyerőbbet, az nem ugyanaz. Ismerek olyan rideg szépségeket, hogy mindenki menekül előlük. Azután megbizonyosodom róla, hogy nincs udvarló a közelében. Ha így van, egymás után háromszor felkérem.

– Egymás után három táncot lekötsz a táncrendjében?

Gustave megrázza a fejét. A húga soha nem járt még falusi bálban. Az ottani lányoknak nincs táncrendjük.

– Nem, csak nem engedem, hogy visszamenjen a helyére, amikor elhallgat a zene.

– És nem tiltakozik?

– Ha tiltakozik, nem erőltetem.

– És ha belemegy?

– Ha belemegy, pokoli iramot diktálok. Nem hagyok pihenőt. Ha kegyelemért könyörög, felvetem, hogy levegőzzünk kicsit a környező utcákban.

– És ott megcsókolod?

– Ha eddig mindenre igent mondott, az azt jelenti, hogy ő is akarja… De ha jó családból való, jól nevelt lány, nemet kell mondania.

– Akkor mit csinálsz?

– Udvariasan visszakísérem a bálba, és másik lányt keresek. De általában…

– Általában?

– …hagyja magát megcsókolni.

– Vagyis – gondolkodik el Marie – vagy igent mond, és sosem veszed feleségül, mert nem rendes lány… vagy nemet mond, mert rendes lány, és akkor nem érdekel. Így van?

Gustave megvonja a vállát. Az ő korában egy fiúnak az a természetes, ha addig tolja ki a határait, ameddig csak lehet. Vállalja a paradoxont: minél messzebbre jut egy lánnyal a szerelemben, annál kevésbé szereti.

– Cinkelt lapokkal játszol – jegyzi meg elítélőn a húga.

Marie feláll, és az ablakhoz megy. Valójában ért mindent, de nem helyeselheti. Ez az egyetlen módja, hogy kibékítse magában a bátyja iránti rajongást és a saját női mivoltát – aki a Gustave-hoz hasonló fiatalemberek potenciális áldozata.

Gustave nem volt mindig ilyen. Nem volt falu bikája az újévi látogatásig, amikor minden illúzióját elvesztette.

Ám ha nyáron bálról bálra jár is, az év többi részében szakadatlanul tanul. Az intenzív munka meghozza a gyümölcsét: tizenhét évesen édesanyja legnagyobb örömére dicsérettel leérettségizik mind a humán, mind a reál tárgyakból. A tanárai bátorítják, hogy jelentkezzen a műszaki főiskolára, az École Polytechnique-re. Bár a humán tárgyak közelebb állnak hozzá, szellemi képességei ehhez is illenek. Szülei a polgári Sainte-Barbe iskolát választják előkészítőnek a párizsi Latin negyedben. 1850 szeptemberében kezdi meg.

Az otthon töltött utolsó nyara alatt gyakran találkozik Alice-szal és a férjével. Teaidőben együtt kártyáznak. Kis keresztanyja gyereket vár, jól áll neki a terhesség. Gustave-nak összeszorul a szíve, ahogy szőkén és lágyan az alacsony asztalka fölé hajol, hogy kitöltse a gőzölgő italt, melyet a cseléd hozott be. Egyre inkább úgy néz ki, mint Juliette Récamier-nak, Chateaubriand szeretőjének szőke változata. A nemrég elhunyt irodalmár hölgy szalonjában gyűlt össze kora minden írója. Egyik este Gustave elviszi Amielékhez a fiatal Juliette miniatúra portréját, melyet François Gérard készített.

– Szerinted nem hihetetlen a hasonlóság?

– Gondolod? – pironkodik Alice.

– Leszámítva a ruhája színét és a frizuráját… szerintem nem hasonlít – morogja Émile. – Túl élénk a fantáziád, Gustave.

– Dehogynem, nézd meg a szemét, a szemöldöke ívét… az orr formáját…

Az unokanővére férje megvonja a vállát. Alice sietve témát vált.

– Igaz is, Gustave, milyennek találtad George Sand új könyvét?

– Nagyon jól megírt. És igazán realista!

– Majdnem elsírtam magam, amikor Fanchon…

Émile nem hagyja, hogy befejezze, a szavába vág:

– A feleségem nagyon könnyen elérzékenyül. Bocsásd meg neki, a terhesség teszi. Alig várom, hogy megszülessen a kisfiunk.

– Neked is el kellene olvasnod A kis Fadette-et – jegyzi meg Gustave.

Émile unja az irodalmi társalgást. Vele csak politikáról lehet beszélni. Hirtelen felpattan.

– Járok egyet a városban. Vacsorára itt leszek.

Gustave figyeli, ahogy az unokatestvére nyugodt utasításokkal látja el a cselédlányt. Émile nem is tudja, micsoda kincs van a birtokában. Gustave gyötrődik Alice miatt. Néha haragszik is rá, hogy leszállt a piedesztáljáról.

– Hogy hagyhatja így magát? – kérdezi Marie-tól. – Émile kedves fiú, de van egy nagy hibája: muszáj, hogy mindig neki legyen igaza.

– És hagyod neki?

– Nem, de hosszú távon nagyon kimerítő. Amikor Mollerat bácsival politizálnak, attól félek, hogy tettlegességig fajul a vita.

Mindig egyformán zajlanak az esték Mollerat nagybácsinál. Amiel és Mollerat politikai vitákba bonyolódnak, Gustave pedig irodalomról beszélget Alice-szal. Van, hogy csak azért olvas el egy könyvet, amely tetszett az unokanővérének, hogy legyen beszédtémájuk. Az augusztus 15. előtti napon csónakázni viszi a Saône-on. Émile-nek az utolsó pillanatban közbejött valami, de ragaszkodott hozzá, hogy nélküle is elmenjenek. Nem tart Gustave-tól, tudja, hogy a felesége gyereknek tekinti. Rendszeresen tréfálkozik is a fiú egykori gyengéd érzelmein.

Visznek magukkal uzsonnát, kellemes a napsütés, csak itt-ott úszik néhány felhő az égen. Alice kénytelen kinyitni a napernyőjét. Lenyűgözi Gustave ereje, megcsodálja a bicepszét, miközben az evező fiú le sem veszi róla a szemét. Olyan ritkán vannak kettesben! Gustave nemsokára elutazik Párizsba, az ismeretlenbe, Alice pedig családanya lesz. Szeretné elmondani, milyen fontos volt neki a lány a hosszú évek alatt: az általa megtestesített perspektívák, az iránta érzett szerelem nélkül hogyan élte volna túl a gyerekkorát? Nem akarja azonban elrontani az utolsó perceiket, felborítani a törékeny egyensúlyt.

Amikor nem az unokatestvéreivel tölti az estét, Gustave tovább játssza a „tánc és következményei” játékot. Nem hazudott a húgának: soha nem szeret bele a paraszt- és varrólányokba, akikkel néhány ördögi valcer után a szénában incselkedik. Kétféle nő van a világképében: a feleségül vehetők, és akik nem azok. Azok, akiknek van hozományuk, és akiknek nincs. Valójában nem hisz a szerelemben, ahogyan már nem hisz istenben sem. Mollerat bácsi szerint a szenvedély gyerekbetegség. Megtanulta kikerülni.

Bármennyire örül is, hogy Párizsba megy, fájdalmas elszakadnia Casteltől. Édesanyja hiába rakja tele a táskáját lekvárokkal és pálinkában eltett cseresznyével, Marie hiába fogadkozik, hogy mindennap írni fog, nehéz a szíve. Fél a magánytól, hisz az az elhagyatottságra emlékezteti, és felszínre hozza Turgot utcai félelmeit.

4.

Párizs forgataga

Párizs, 1854. március

Mélanie betesz a szatyrába egy tál nyúlpástétomot és két üveg Clos-Vougeot bort. Madame Eiffel minden évben felmegy Párizsba, hogy felszerelést vásároljon a sörfőzdének: szereti a modern berendezéseket. Nem értesítette a fiát a jöveteléről, meg akarja lepni a Marais negyedbeli szobájában, melyet két évvel azelőtt bérelt ki a számára, amikor felvételt nyert a Centrale műszaki iskolába. A Saint-Gilles utcában aranyáron bérlik, de kényelmes és jól fűtött helyiség, és legfőképpen két lépésre van a Thorigny utcában, a Salé palotában működő iskolától. Nem sok mérnökhallgatónak van ilyen jó dolga.

A házmesterfülke előtt egy tábla hirdeti, hogy négykor nyitják ki újra. Fél hét van, és a függöny még mindig leeresztve. Mélanie elhalad előtte, és felmegy az első emeletre. Bekopog. Gustave már biztosan hazaért az óráiról. Hirtelen léptek közelegnek a lépcsőházban.

– Mama! Mit keresel itt?

– Vajon mit? Téged várlak.

Gustave kócos, kipirult, vállán átvetve vászontáska.

– Honnan jössz? – faggatja Mélanie, és futólag megöleli. – Gondolom nem az iskolából. A könyvtárban tanultál?

– A Deligny uszodában voltam. Egy vízimentő-versenyen vettem részt. Hosszú az út hazáig…

Gustave-nak beletelik néhány pillanatba, míg megtalálja a kulcsot a zsebében. Kinyitja az ajtót és beengedi az édesanyját.

– Jó meleg van nálad! – kiált fel Mélanie, miközben leveszi a kesztyűjét és a kalapját.

– Tudod, mama, elfagyott ujjakkal nem könnyű írni – szabadkozik Gustave.

Tudja, hogy a szénfogyasztása meglepi az édesanyját, de hogyan spórolhatna vele, amikor északi fekvésű a szoba?

– Azért jöttem, hogy meghívjalak egy étterembe, nem azért, hogy veszekedjek veled – folytatja Mélanie, pillantásával helyet keresve a kalapjának. – Ha akarod, színházba is mehetünk. Jót tenne neked egy kis kimozdulás.

Hirtelen megtorpan, ahogy az egyik széken virágos szalmakalapot pillant meg.

– Kié ez a csinos kis kalap? – kérdezi könnyedén.

A fia nem felel.

– Hogyan? Nem tudod?

Gustave pontosan tudja, kié a kalap, de nem akar beszélni róla az anyjának. Perrine-nek hívják, varrólány, egy bálban találkozott vele. Van egy hatéves kisfia, egymaga tartja el kettőjüket, a férjét megölték az 1848-as események alatt. Perrine azonban szeret szórakozni, viszonya van Gustave-val, és időnként a fiát a szomszédasszonyára bízva meglátogatja a diákszobájában. Gustave-nak még nem volt ideje visszavinni neki a kalapját, azt remélte, a hétvégén majd találkoznak. Perrine általában bejelentés nélkül érkezik, minden felhajtás nélkül hagyja, hogy a magáévá tegye, és egy óránál sosem marad tovább. Egyelőre pontosan ilyen nőre van szüksége: túlságosan leköti ahhoz a tanulás, hogy másra is gondoljon.

Mélanie kérdő pillantással lesi a fiát.

– Mit akarsz, mama? – háborog Gustave. – Talán álljak szerzetesnek? Szinte már nem is járok szórakozni, azt akarod, hogy belebolonduljak, hogy éjjel-nappal tanulok? Mindennap hajnali négykor kelek!

Az édesanyja megállja, hogy ne jegyezze meg, hogy a társai nagy többsége pincérkedik vagy szenet hord, hogy kifizesse a tandíját, míg ő csak költekezni tud. Legszívesebben kinyitná a szekrényét, hogy megszámolja, hány öltönyt, inget és mellényt vett az idén. Inkább hallgat azonban. Végül is az egyetlen fia, és megengedheti magának: a sörfőzde jól megy, a két lánya hamarosan férjhez megy, mind a ketten szép hozománnyal. Már csak Gustave-ot kell eltartania. Igaz, ahogy elnézi, nem épp példás egyetemista életet él. A tisztító-, csizmatalpaló- és fiákerszámlái nem arra utalnak, mintha évfolyamelsőként akarna végezni. A leveleiben arról mesél, hogy vasárnaponként Émile-lel, Herminie-vel és Xavier-val előadásokra járnak a Mars-mezőn, nagy csaták újrajátszásain vesznek részt, vagy megnézik, ahogy a léghajó felemel egy-két lovas hintót… az estéiről azonban nem beszél.

Mélanie elhessegeti a kellemetlen gondolatot, végül is pont ilyen korban van, nem igaz? Idén ráadásul az eredményei mellette szólnak. Gustave mintha kitalálná a gondolatait, tovább feszíti a húrt:

– A következő szünetre úgy gondoltuk Émile Denis-vel…

– Azzal a semmirekellővel!

– Tehát úgy gondoltuk, hogy egy szombaton elvonatozunk Dunkerque-be. Úgy szeretném látni a tengert! Aztán augusztusban három hetet a svájci Alpokban töltünk. Csodálatos dolog a vasút, ki kell használni.

– Ezek szerint Castelba nem is jössz? A húgaid szomorúak lesznek. Azért Laure esküvőjén ott leszel szeptemberben, ugye?

Laure Joseph Collinhez, a Châtillon-sur-Seine-i kohók és öntödék igazgatójához megy hozzá. Megbízható, és jóval idősebb férfi.

– Micsoda kérdés! Legalább két hetet ott leszek. Azt hitted, meg tudnék lenni a húgaim nélkül? És papa nélkül meg nélküled?

Gustave túloz kissé. Négy éve, amikor Párizsba érkezett, még szenvedett a magánytól, de mára ez már nem igaz. A Sainte-Barbe-ban, az előkészítőben azt hitte, belepusztul. Sainte-Barbe, Szent Szakáll, igazán találó név! Menekült volna a szürke falaktól, a sötét termektől. Szemközt a Louis-le-Grand kollégium fekete fala torlaszolta el a horizontot hosszú ablaksorával. Közel volt a Panthéon, de innen nem látszott. Gustave-nak görcsbe rándult a gyomra, ahogy a dijoni vidékre gondolt. Marie még hónapokkal a távozása után is arról írt, hogy nem mer bemenni a szobájába, mert elsírja magát. Ahogyan megríkatták a szeretetteljes, és ahogy ő fogalmazott „csodálatosan megformált” versek is, melyeket Gustave küldött neki. A szalonban kitette a zongora fölé a bátyja portréját. Gustave az övéitől távol újra átélte kiskora érzéseit: a magány szagát, a zavart, a megfoghatatlan szorongást, a szeretethiányt, melytől annyit szenvedett.