Balogh Virág

Bencsik András

Zavodnyik József

Magyarázat

a fogyasztóvédelmi jogi

igényérvényesítésről

Szerkesztette

Balogh Virág

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2023

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2023

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

E-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Lestyánszky Ádám, dr. Krizsán Brigitta

Felelős szerkesztő: dr. Farkas Katalin

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-174-2

Termékkód: NEB1047

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerzők:

dr. Balogh Virág

Bevezetés, I–II. Fejezet, IV. Fejezet 1. pont, V. Fejezet 1–2. pont, VII. Fejezet

dr. Bencsik András

III. Fejezet, IV. Fejezet 3. pont

dr. Zavodnyik József

IV. Fejezet 2. pont, V. Fejezet 3. pont, VI. Fejezet, VIII–XI. Fejezet

Szerkesztette:

dr. Balogh Virág

Kézirat lezárva:

2023. január 1.

© dr. Balogh Virág, dr. Bencsik András, dr. Zavodnyik József, Budapest, 2023

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2023

Rövidítések jegyzéke

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

AB

Alkotmánybíróság

ADR

Alternative Dispute Resolution – alternatív vitarendezés

AEB

Az AIPM Etikai Bizottsága

AIMP

Association of Innovative Pharmaceutical Manufacturers – Innovatív Gyógyszergyártók Egyesülete

Ákr.

2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.)

Alkotmány

1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmányáról

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

CPC

Az Európai Parlament és a Tanács 2017. december 12-i (EU) 2017/2394 rendelete a fogyasztóvédelmi jogszabályok végrehajtásáért felelős nemzeti hatóságok közötti együttműködésről és a 2006/2004/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről

DMA

Digital Markets Act

DMA Tervezet

A Digital Markets Act rendelet tervezete

DSA

Az Európai Parlament és a Tanács 2022. október 19-i (EU) 2022/2065 rendelete a digitális szolgáltatások egységes piacáról és a 2000/31/EK irányelv módosításáról (digitális szolgáltatásokról szóló rendelet (Digital Services Act)

DSA Tervezet

A Digital Services Act rendelet tervezete

DSD

Az Európai Parlament és a Tanács 2019. május 20-i (EU) 2019/770 irányelve a digitális tartalom szolgáltatására és digitális szolgáltatások nyújtására irányuló szerződések egyes vonatkozásairól

ECC

European Consumer Centre – Európai Fogyasztói Központok

EECC

Az Európai Parlament és a Tanács 2018. december 11-i (EU) 2018/1972 irányelve az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex létrehozásáról

EGK

Európai Gazdasági Közösség

EGSZB vélemény

Európai Gazdasági és Szociális Bizottság 2014-ben közzétett véleménye

EGT

Európai Gazdasági Térség

Egyetemes szolgáltatási irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2002. március 7-i 2002/22/EK irányelve az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról („Egyetemes szolgáltatási irányelv”)

Eht.

2003. évi C. törvény az elektronikus hírközlésről

EJEB

Emberi Jogok Európai Bírósága

EJEE

Emberi Jogok Európai Egyezménye (kihirdette: 1993. évi XXXI.törvény)

Ekertv.

2001. évi CVIII. törvény az elektronikus kereskedelmi szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások egyes kérdéseiről

Elektronikus kereskedelemről szóló irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2000. június 8-i 2000/31/EK irányelve a belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen az elektronikus kereskedelem egyes jogi vonatkozásairól („Elektronikus kereskedelemről szóló irányelv”)

Eljárási szabályzat

Önszabályozó Reklám Testület Etikai Ad Hoc Bizottságának Eljárási szabályzata

ENSZ

Egyesült Nemzetek Szervezete

Eszr.

22/2020. (XII. 21.) NMHH rendelet az elektronikus hírközlési előfizetői szerződések részletes szabályairól

EU

Európai Unió

EUB

Az Európai Unió Bírósága

EUMSZ

Az Európai Unióról szóló Szerződés egységes szerkezetbe foglalt változata (2016/C 202/01)

Fgytv.

1997. évi CLV. törvény a fogyasztóvédelemről

Fogyasztói alternatív vitarendezési irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2013. május 21-i 2013/11/EU irányelve a fogyasztói jogviták alternatív rendezéséről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2009/22/EK irányelv módosításáról (fogyasztói alternatív vitarendezési irányelv)

Fogyasztói online vitarendezési rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2013. május 21-i 524/2013/ EU rendelete a fogyasztói jogviták online rendezéséről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2009/22/EK irányelv módosításáról

Fogyasztók jogairól szóló irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2011. október 25-i 2011/83/EU irányelve a fogyasztók jogairól, a 93/13/EGK tanácsi irányelv és az 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 85/577/EGK tanácsi irányelv és a 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről

Fttv.

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi magatartás tilalmáról szóló

Grt.

2008. évi XLVIII. törvény a gazdasági reklámtevékenység alapvető szabályairól

GVH

Gazdasági Versenyhivatal

Gyftv.

2006. évi XCVIII. törvény a biztonságos és gazdaságos gyógyszer- és gyógyászatisegédeszköz-ellátás, valamint a gyógyszerforgalmazás általános szabályairól

Hpt.

2013. évi CCXXXVII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

Intézményközi megállapodás

A jogalkotás minőségének javításáról szóló, az Európai Parlament, az Európai Unió Tanácsa és az Európai Bizottság között 2003-ban létrejött intézményközi megállapodás, OJ C 321, 31.12.2003.

Kereskedelmi Etikai Kódex

Az Országos Kereskedelmi Szövetség Etikai Kódexe

Kertv.

2005. évi CLXIV. törvény a kereskedelemről

Ket.

2004. évi CXL. törvény A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól

Kollektív igényérvényesítési irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2020. november 25-i (EU) 2020/1828 irányelve a fogyasztók kollektív érdekeinek védelmére irányuló képviseleti keresetekről és a 2009/22/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről

Kp.

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról

MNB

Magyar Nemzeti Bank

MNBtv.

2013. évi CXXXIX. törvény a Magyar Nemzeti Bankról szóló

Mötv.

2011. évi CXXXIX. törvény Magyarország helyi önkormányzatairól

MRSZ

Magyar Reklámszövetség

Mttv.

2010. évi CLXXXV. törvény a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról

NÉBIH

Nemzeti Élelmiszerlánc-biztonsági Hivatal

NFH

Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság

NMHH

Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság

ODR

Online Dispute Resolution – uniós online vitarendezési platform

OKSZ

Országos Kereskedelmi Szövetség

Omnibus irányelv

Az Európai Parlament és Tanács 2019. november 21-i (EU) 2019/2161 irányelve a 93/13/EGK tanácsi irányelvnek, valamint a 98/6/EK, a 2005/29/EK és a 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvnek az uniós fogyasztóvédelmi szabályok hatékonyabb végrehajtása és korszerűsítése tekintetében történő módosításáról

ÖRT

Önszabályozó Reklám Testület

PBT

Pénzügyi Békéltető Testület

Piacfelügyeleti rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2019. június 21-i (EU) 2019/1020 rendelete piacfelügyeletről és a termékek megfelelőségéről, valamint a 2004/42/EK irányelv, továbbá a 765/2008/EK és a 305/2011/EU rendelet módosításáról

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

PSZÁF

Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

RAPEX

Közösségi Gyors Tájékoztatási Rendszer

Római Szerződés

Szerződés az Európai Gazdasági Közösség létrehozásáról

Szabs. tv.

2012. évi II. törvény a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről

Szolg. tv.

2009. évi LXXVI. törvény a szolgáltatási tevékenység megkezdésének és folytatásának általános szabályairól

Tpvt.

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról

UCP

Az Európai Parlament és Tanács 2005. május 11-i 2005/29/EK irányelve a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról

UCT

A Tanács 1993. április 5-i 93/13/EGK irányelve a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről

Versenytanács

Gazdasági Versenyhivatal Versenytanácsa

Vht.

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról

Bevezetés

Nem szükséges annak alátámasztása, hogy a fogyasztóvédelem mint közpolitika és mint jogterület jelentősége egyre növekszik az elmúlt években, évtizedekben. Az európai uniós gazdasági integráció mélyülésével a határon átnyúló fogyasztói tranzakciók arányának növekedése jelzi a fogyasztóvédelem nemzetközi, de legalábbi uniós dimenziójának erősödését. Ezt a folyamatot nemcsak az Európai Unió és tagállamok jogalkotási törekvései, hanem a hatóságok fogyasztóvédelmi beavatkozásai is mutatják.

A fogyasztóvédelem jelentőségének növekedésével a fogyasztóvédelmi szabályok ismerete egyre fontosabb mind a fogyasztók, mind pedig a vállalkozások számára. A jelen műben kísérletet teszünk az egyre gyorsabb ütemben bővülő fogyasztóvédelmi szabályrendszer bemutatására, mégpedig oly módon, hogy az egyes jogintézményeket a lehetséges igényérvényesítés módjain keresztül ismertetjük. Az igényérvényesítési modelleken keresztüli megközelítés lehetőséget nyújt arra, hogy nem szokványos szempontból vizsgáljuk a fogyasztóvédelmet, mégpedig az anyagi jogi szabályok érvényesülésének lehetséges módjai szerint. Ez a módszer biztosítja, hogy áttekintést adjunk az igények érvényesítésének gazdagságáról és sokrétűségéről.

Jelen magyarázat elsőként a fogyasztóvédelmi igényérvényesítés kontextusát teremti meg a fogyasztóvédelem közpolitikai alapjainak bemutatásával és az európai uniós jogfejlődés lépcsőinek áttekintésével. Ezt követően kerül sor a fogyasztói igényérvényesítés különböző módjainak bemutatására – a „klasszikus” magánjogi jogérvényesítés mellett bemutatjuk a Magyarországon nagy jelentőségű hatósági igényérvényesítés szabályait (ideértve a hatósági döntések bírósági kontrolljára vonatkozó szabályokat), kitérünk az Európai Unióban egyre jelentősebb alternatív igényérvényesítés szabályrendszerére.

Ezenfelül foglalkozunk a fogyasztóvédelmi igényérvényesítés szempontjából (is) jelentős, ám talán eddig kevesebb figyelmet kapott önszabályozás, panaszkezelés, valamint permegelőző közvetítői eljárás témáival. Végül az igényérvényesítés különböző módjainak bemutatását a büntetőjogi szabályok ismertetésével zárjuk.

I. Fejezet

A fogyasztóvédelem mint közpolitika

A fogyasztóvédelmi jog és a fogyasztóvédelmi közpolitikai beavatkozások területe az elmúlt években, évtizedekben túllépett a fogyasztó és a vállalkozás közötti egyedi jogviszony tartalmának befolyásolásán, és egyre meghatározóbb részévé vált az állam piacok szabályozására használt eszköztárának. [Jelen műben nem határozzuk meg a fogyasztó fogalmát, pusztán utalunk arra, hogy a magyar jogrendszerben a Ptk. 8:1. § (1) bekezdés 3. pontja, az Fgytv. 2. § a) pontja, valamint az Fttv. 2. § a) pontja tartalmazza. A fogyasztóval szemben álló felet vállalkozásként vagy kereskedőként jelöljük, igazodva a hivatkozott jogszabályok terminológiájához.]

A fogyasztóvédelem eredetét szokás John Fitzgerald Kennedy amerikai elnök 1962. március 15-ei, a kongresszus előtt elmondott beszédéhez kötni – ez az első olyan kísérlet, amely definiálja a modern fogyasztóvédelmi politika tartalmát.1

A Consumer Bill of Rights a fogyasztók alapvető jogaiként a biztonsághoz, az informáltsághoz, a választás szabadságához, a meghallgattatáshoz, az alapvető szükségletek kielégítéséhez, a fogyasztói oktatáshoz, valamint az egészséges környezethez való jogot emeli ki. A fogyasztóvédelem jogok összességeként való kezelése a Kennedy-beszéd nyomán számos dokumentumban, így az Egyesült Nemzetek Szervezete (a továbbiakban: ENSZ) Fogyasztóvédelmi irányelveiben2 is megjelenik.

Az európai fogyasztóvédelem modellje a fogyasztóvédelmi politikát a gazdasági integráció kontextusában értelmezi3 – ebben a modellben a fogyasztóvédelmi politika a piacok működésével közvetlenebb kapcsolatban álló közpolitikai eszközök együttese.

Ha a piacok jól (hatásosan) működnek, a fogyasztók racionálisak, és megfelelő információhoz jutnak a piacon elérhető számos alternatívát illetően, így nincs szükség szabályozói beavatkozásra – a tökéletes verseny modelljében elméletileg nem merülnek fel fogyasztóvédelemi problémák.4

Mindennapos megfigyelés azonban, hogy a verseny vagy a piaci folyamatok nem minden esetben járnak optimális eredménnyel a fogyasztók számára. Trebilcock megjegyzi, hogy vannak olyan jelenségek, amely egy-egy piac esetén csökkentik annak valószínűségét, hogy az adott piac a fogyasztók szempontjából megfelelő egyensúlyt biztosít (különös tekintettel arra, hogy ezen körülmények csökkentik az egyedi magánjogi igényérvényesítés eredményességét):5 a tranzakciók alacsony ismétlődésszáma, a belépési költségek alacsony szintje, számos nemzetközi piaci szereplő, alacsony tőkéjű piaci szereplők, a nem optimális fogyasztói döntések következményei később egyértelműsödnek a fogyasztók számára, a tipikus tranzakció értéke alacsony.

John Vickers, a korábbi angol verseny- és fogyasztóvédelmi hatóság (Office of Fair Trading) akkori vezetője egy 2003-ban tartott beszédében6 arra az álláspontra helyezkedett, hogy a fogyasztóvédelem definícióját nem úgy leljük meg, ha felsoroljuk azokat a jogszabályokat, amelyek fogyasztóvédelmi célúak, hanem úgy, ha meghatározzuk azokat az alapvető problémákat, amelyeket a fogyasztóvédelem eszközeivel kívánunk kezelni. Vickers álláspontja szerint ezek a következők: a pszichés vagy egyéb nyomásgyakorlás, a tranzakció (vagyis a fogyasztói szerződés) előtti információs problémák, a tranzakciót követő kellemetlen meglepetések.

A fent felsorolt körülmények nemcsak az egyedi fogyasztói jogviszonyban fennálló egyenlőtlenségeket növelik, hanem a piac működésére is hatással lehetnek. A fogyasztóvédelmi szabályozásnak egy ilyen, piaci alapú megközelítésben az ún. piaci kudarcok kiküszöbölését kell céloznia (a piaci kudarc az a jelenség, amely fennállása esetén a nem Pareto-hatékonyan működő piacok esetén a piaci mechanizmusok által eredményezett piaci allokáció eltér a társadalmilag kívánatostól7–8). Ebben a megközelítésben a piaci kudarc a fogyasztóvédelmi közpolitika és a beavatkozások alapja.9

A fogyasztóvédelmi beavatkozások ilyen értelemben piacszabályozási eszközként kezelhetőek: egy fogyasztóvédelmi jogintézmény nem pusztán egy egyedi fogyasztói jogviszony szereplőit érinti, hanem egy-egy piac jelentős részét vagy akár egészét.10 A fogyasztóvédelem ilyen szempontú megközelítése a piaci kudarc megszüntetésére irányuló beavatkozás.11

1. A fogyasztóvédelem közgazdaságtani alapjai

1.1. Neoklasszikus megközelítés

A neoklasszikus modell alapja a tökéletes verseny modellje – ebben a modellben a versenyző vállalkozások árelfogadóak, mindegyik versenyző meglehetősen kis piaci részesedéssel rendelkezik, a piacon nincsenek ki- és belépési korlátok, valamint a fogyasztók ismerik a piac kínálta termék árát és minőségét (tökéletes informáltság).

Abban az elméleti modellben, ahol a piacok jól (hatásosan) működnek, a fogyasztók racionálisak, és megfelelő információhoz jutnak a piacon elérhető számos alternatívát illetően, nincs szükség szabályozói beavatkozásra. A piacok megfelelő működéséhez a kínálati oldali piaci struktúrákon túl szükséges a fogyasztói döntéshozatal torzítatlansága is: a neoklasszikus közgazdaságtani megközelítésben a fogyasztó racionális, képes a rendelkezésre álló információk alapján a számára optimális fogyasztói döntés meghozatalára.

A neoklasszikus modell fogyasztója azon felül, hogy tökéletes és teljes információ birtokában van, racionális módon használja a birtokában lévő információt – az adott feltételek mellett a lehető legjobb eredményre törekszik, képes preferencia-sorrendet felállítani a számára elérhető piaci alternatívák között, és arra is képes, hogy a fogyasztói döntését minden körülmények között a kialakított preferencia-sorrendnek megfelelően hozza meg.

1.2. Információs közgazdaságtan

A XX. század második felében a közgazdaságtan bizonyos iránya az olyan piacokat vette alapul, ahol a megvalósuló tranzakciók egyik szereplője – a fogyasztó – kevesebb információval rendelkezik a tranzakció tárgyáról, mint annak másik szereplője – ezt a jelenséget nevezi a közgazdaságtan információs aszimmetriának.12

Az információs aszimmetria önmagában is piaci kudarcként definiálható. A modell a racionális fogyasztóra vonatkozó hipotézist tartja fenn, annak elismerésével, hogy az információ összegyűjtése és feldolgozása költséget jelent a fogyasztó számára – ennek következtében elképzelhető, hogy a fogyasztó nem hoz számára optimális döntést, hiszen a rendelkezésére álló, nem teljes információ alapján fog dönteni. Megjegyzendő, hogy a racionális fogyasztói magatartás ebben a modellben pontosan az, hogy a fogyasztó egy ponton túl nem gyűjt információt, hiszen az információgyűjtési folyamat során a további információ megszerzésének költsége meghaladja az annak alapján a fogyasztó oldalán realizálható hasznot.

Az információs közgazdaságtan alapvetése, hogy az információs aszimmetria csökkentésével – a fogyasztói informáltság javításával – az információs aszimmetria mint piaci kudarc orvosolható. Ebben a megközelítésben a szabályozó feladata az, hogy minél jobb és teljesebb információval lássa el a fogyasztót.

Az információs aszimmetria nagyságát és következményeit befolyásolják a fogyasztói tranzakció tárgyát képező termék tulajdonságai. Nelson13 három jószágtípust különböztet meg. A keresési jószágok (search goods) tulajdonságai megismerhetőek, és így a jószág hasznossága kiszámítható a fogyasztói tranzakció megtörténte előtt. A tapasztalati jószágok (experience goods) esetén a jószág tulajdonságainak egy része csupán a tranzakció után ismerhető meg (például egy nyáron vásárolt autó jeges úton való viselkedése). A bizalmi jószágok (credence goods) hasznossága még a tranzakció után sem ismerhető meg, tekintettel arra, hogy az ilyen jószágok esetén a fogyasztó és a vállalkozás közötti információs aszimmetria némely esetben hatalmas, a fogyasztó nem lehet biztos abban, hogy a jószág, amit megvásárolt, valóban hasznos volt-e vagy sem (egy fejfájás-csillapító hasznosságának felmérése a hatásmechanizmus ismeretének hiányában szinte lehetetlen).

Az egyes jószágtípusok megkülönböztetése a fogyasztóvédelmi politika szempontjából is jelentős következményekkel jár: a neoklasszikus elmélet szerint a keresési jószágok/keresési tulajdonságok körében szinte lehetetlen a megtévesztés, hiszen a fogyasztó a jószágra vonatkozó döntés meghozatala előtt minden releváns információt megszerezhet. Nagyobb a fogyasztóvédelmi kockázat a tapasztalati jószágok körében, és a legnagyobb a bizalmi jószágok esetén: lévén a fogyasztó nem képes felmérni egy bizalmi jószág hasznosságát, nem feltétlenül tudja megítélni, hogy a tranzakciós döntése előtt kapott információk valósak és teljes körűek-e.

George A. Akerlof14 ismert tragacspiac-modellje az információs aszimmetria a fogyasztói döntésre és közvetetten a piacra gyakorolt hatását mutatja meg. Akerlof feltételezése szerint amennyiben egy piacon új és használt autók is elérhetőek, azonban a fogyasztó számára az autó megvásárlására vonatkozó fogyasztói döntés előtt nem derül ki, hogy melyik autó használt és melyik nem, a hiányos információ azzal a következménnyel jár, hogy a piac „beárazza” a használt autó megvásárlásának lehetőségét, vagyis az új autók ára is csökken. Ez pedig azzal a következménnyel jár, hogy az új autók kiszorulnak a piacról. Akerlof piaca egy olyan helyzetet mutat be, ahol az információs aszimmetria nem csupán az egyéni fogyasztó döntési folyamatát befolyásolja károsan, hanem a fogyasztói döntésen keresztül a piac egészére nézve negatív következményekkel járhat.

A vállalkozások számára előírt tájékoztatási kötelezettségek alapvető fontosságúak az információs aszimmetria csökkentésében: az uniós fogyasztóvédelmi szabályozás több szektorban példázza, hogy a szabályozó a piacon elérhető információk mennyiségének és minőségének növelése útján kívánja az optimális fogyasztói döntések meghozatalát elősegíteni.

Az információs közgazdaságtan elméleti keretei között a fogyasztónak átadott minden információ hasznos és hasznosul: a fogyasztó – racionális lévén – ezeket képes feldolgozni, és ezeket alapul véve optimális döntést hozni.

A fenti megközelítést fogadta el a jogalkotáson túl az Európai Unió Bírósága (a továbbiakban: EUB) is az átlagfogyasztó mércéjére vonatkozó bírósági gyakorlat kialakítása során: az e témájú döntések első mérföldköve a Mars döntés (C–470/93. Verein gegen Unwesen in Handel und Gewerbe Köln e.V. kontra Mars GmbH, ítélet, ECLI:EU:C:1995:224). Az EUB ezen döntésében azt a meghatározó kérdést vizsgálta, hogy a Mars csokoládé csomagolásán található +10% feliratot tartalmazó eltérő színű jelzés jelenthette-e azt az átlagfogyasztó számára, hogy az extra csomagolás a termék méretének a növekedésével jár. Az Európai Bíróság az „észszerűen körültekintő fogyasztó” mércéjének alkalmazásával megállapította, hogy az észszerűen körültekintő fogyasztó tisztában van azzal, hogy a termék csomagolásának és a terméknek a méretnövekedése nem feltétlenül feleltethető meg egymásnak.

Az átlagfogyasztó mércéjét kialakító döntések sorában kiemelkedő jelentőségű a Gut Springenheide döntés (C–210/96. Gut Springenheide GmbH és Rudolf Tusky kontra Oberkreisdirektor des Kreises Steinfurt – Amt für Lebensmittelüberwachung, ítélet, ECLI:EU:C:1998:369), amelyben az EUB azt értékelte, hogy alkalmasak lehetnek-e a fogyasztó megtévesztésére azok az állítások, amelyeket a tojások reklámozása során az előállításra (egészen pontosan a tyúkok takarmányára) vonatkozóan tesz egy vállalkozás. Az Európai Bíróság leszögezte, hogy a nemzeti bíróságok joggyakorlatukat az olyan fogyasztó magatartására kell hogy alapozzák, aki észszerűen tájékozott, észszerű körültekintéssel és óvatossággal jár el.

A fenti döntésben megfogalmazott mérce a következő időszakra nézve meghatározta az Európai Bíróság joggyakorlatát (lásd: C–220/98. Estée Lauder Cosmetics GmbH & Co. OHG kontra Lancaster Group GmbH, ítélet, ECLI:EU:C:2000:8, valamint C–239/02. Douwe Egberts NV kontra Westrom Pharma NV és Christophe Souranis, az „Établissements FICS” cégnév alatt és Douwe Egberts NV kontra FICS-World BVBA, ítélet, ECLI:EU:C:2004:445).

A bírósági joggyakorlat áttekintése alapján egyértelmű, hogy az Európai Bíróság az átlagfogyasztó mércéjeként egy olyan fogyasztói képét alakította ki, aki racionális alapon mérlegeli a piacon elérhető alternatívákat, és képes közöttük ilyen alapon döntést hozni – ez az információs közgazdaságtan fogyasztóképe.

Megjegyzendő, hogy a EUB által kialakított átlagfogyasztó koncepcióját árnyalta az uniós fogyasztóvédelmi jogalkotás kiemelkedő jelentőségű jogszabálya, az UCP, és a magyarázatául megalkotott iránymutatások [Bizottsági szolgálati munkadokumentum – Iránymutatás a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatról szóló 2005/29/EK irányelv végrehajtásához/alkalmazásához, SWD(2016) 163 final)15, a Bizottság (2021/C 526/01) közleménye – iránymutatás a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól szóló 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmezéséhez és alkalmazásához] is. Mind az UCP, mind pedig a fent hivatkozott iránymutatások elismerik, hogy a fogyasztók nem alkotnak homogén csoportot, és a fogyasztó absztrakciójának legalább három rétege különíthető el: az átlagfogyasztó általánosságban; a fogyasztók egy meghatározott csoportjának átlagtagja, amennyiben a kereskedelmi gyakorlat fogyasztók egy jól definiálható csoportja felé irányul; a sérülékeny fogyasztó, aki az átlagfogyasztónál hiszékenyebb és kevésbé észszerű.

Az UCP (18) preambulumbekezdése leszögezi, hogy az irányelv azt az átlagfogyasztót veszi viszonyítási alapul, aki az Európai Bíróság értelmezése szerint megfelelően tájékozott, figyelmes és körültekintő, figyelembe véve a társadalmi, kulturális és nyelvi tényezőket is. Az UCP 5. cikk 1. b) pontja ezenfelül előírja, hogy amennyiben a kereskedelmi gyakorlat egy bizonyos fogyasztói csoportra irányul, a csoport átlagtagjának a gazdasági magatartását kell figyelembe venni a gyakorlat tisztességtelenségének megítélésekor. Emellett az UCP 5. cikk (3) bekezdése kiemeli, hogy amennyiben a kereskedelmi gyakorlattal vagy az annak alapjául szolgáló termékkel szemben a szellemi vagy fizikai fogyatékosságuk, koruk vagy hiszékenységük miatt különösen kiszolgáltatott, a fogyasztók egyértelműen azonosítható csoportjának a gazdasági magatartását torzítják jelentősen – és oly módon, hogy azt a kereskedőnek észszerűen előre kellene látnia –, akkor a kereskedelmi gyakorlatot az adott csoport átlagtagja szempontjából kell értékelni.

A pszichológia és a döntéselmélet új irányai, így például a korlátozott racionalizmus elmélete új perspektívát nyitottak a piacok keresleti oldalának vizsgálatában. A klasszikus, a fogyasztók racionalitására épülő fogyasztói modell az utóbbi időszakban több irányból is módosításra, kibővítésre szorult.

A szabályozás (így a fogyasztóvédelmi szabályozás) nem hagyhatja figyelmen kívül azokat az alapvető változásokat, amelyek a piacok kínálati oldalát érintik: bizonyos piacok liberalizációja, valamint az országok közötti szabad kereskedelem általánossá válása számos piacon megnövelték a fogyasztók számára elérhető alternatívák mennyiségét. A szolgáltatási szektor növekedése és a technológiai innováció (különösen az online platformok megjelenése) eredményeképp pedig a fogyasztók jóval bonyolultabb termékeket vásárolnak, illetve szolgáltatásokat vesznek igénybe – nem tekinthetünk el attól sem, hogy ez a jelenség azzal is jár, hogy egyes piacokon való „részvétel” sokkal magasabb fokú képzettséget is követel a fogyasztóktól: egyes szolgáltatások, így például a pénzügyi vagy hírközlés szolgáltatások igénybevétele – pontosan az információs aszimmetria leküzdése céljából készült – hosszú és bonyolult szerződési feltételek ismeretét feltételezi, míg az online gazdaság számottevő része a fogyasztók egy része számára ismeretlen technológiai megoldásokra épül.

A piacok és az áruk egyre bonyolultabbá és sokszínűbbé válása azt eredményezi, hogy az egy árura vonatkozó fogyasztói döntésre szánt idő lecsökken, ami nyilvánvalóan csökkenti a racionális, megfontolt fogyasztói döntés meghozatalára való esélyt.

A piacok kínálati oldalának változásával egy időben a piacok keresleti oldalán, vagyis a fogyasztók körében is jelentős változások következtek be: a demográfiai adatok alapján leszűrhető, hogy – legalábbis a fejlett világ országaiban – a népesség elöregedése egyértelműen azzal a következménnyel is jár, hogy megváltozik az átlag- vagy tipikus fogyasztó, ezzel együtt pedig nyilván a fogyasztói preferenciákban is eltolódás figyelhető meg. A digitális ökoszisztéma ezenfelül nemcsak a sérülékeny, hanem az átlagos fogyasztókat is olyan kihívások elé állítja, amelyekkel korábban nem szembesülhettek.

1.3. Viselkedési közgazdaságtan

Az információs közgazdaságtan modellje – a neoklasszikus modellhez hasonlóan – nem veszi figyelembe a fogyasztói döntéshozatalban fellelhető szisztematikus hibákat. A viselkedési közgazdaságtan, amely a pszichológia döntéshozatalra vonatkozó eredményeit integrálja a keresleti oldali közgazdaságtani gondolkodásba, ezeket a szisztematikus hibákat tárja fel és magyarázza.

DellaVigna összefoglaló tanulmánya16 a neoklasszikus elmélet fogyasztói modelljére alapozva mutatja be a viselkedési közgazdaságtan eredményeit – az egyes döntéshozatali „hibák” voltaképpen a neoklasszikus modell egyes feltevéseitől való eltérésekként is definiálhatóak.

– Nem-sztenderd preferenciák (önkontrollproblémák, referenciafüggés, közösségi preferenciák): Számos kutatás eredményeképp megállapítható, hogy a fogyasztók önkontrollproblémákkal küzdenek – a neoklasszikus elmélet alapján a fogyasztó döntései időben konzisztensek, vagyis a számára nyitva álló egyes alternatívák hasznossága nem függ azok időbeliségétől. A kutatások ezt nem igazolják. A fogyasztók jövőbeni döntéseik értékét általában nem megfelelően diszkontálják, döntési szituációkban referenciákra, kiindulási pontokra hagyatkoznak, ehhez viszonyítják döntéseik hasznosságát. Számos esetben nemcsak egyéni, hanem közösségi preferenciák alapján döntenek.

– Helytelen feltevések [túlzott önbizalom, kivetítési hibák (projection bias)]: Egy 1981-es kutatás eredményei szerint a fogyasztók 93 százaléka úgy véli, hogy jobban vezet autót, mint a tipikus fogyasztó. A fogyasztók hajlamosak a jelen döntési helyzet körülményeit kivetíteni a jövőre: ha valaki éhesen megy vásárolni, az éhségérzet kivetítése jellemzően azt eredményezi, hogy többet vásárol.

– Szisztematikus döntéshozatali hibák (framing, limitált figyelem, menühatás, meggyőzés és közösségi nyomás): A kutatások alapján hatással van a fogyasztói döntéshozatalra a döntési alternatívák megjelenítése. Nem mindegy, hogy egy étterem milyen sorrendben sorolja fel az általa kínált ételeket, mint ahogy az sem, hogy egy repülőjegy megvásárlása során az utasbiztosítás igénybevételére vonatkozó opciót a repülőtársaság automatikusan kínálja fel (opt-out), vagy a fogyasztó maga dönt az igénybevételről (opt-in).

Kahnemann megállapítja,17 hogy a fogyasztó döntéshozatali mechanizmusát két különböző rendszer határozza meg: az első rendszer (system 1) a gyors döntések meghozatalakor lép működésbe, míg a második rendszer (system 2) az analitikus, logikus döntéshozó.

A viselkedési közgazdaságtan eredményei arra is rámutatnak, hogy a fogyasztó kognitív korlátai az információ feldolgozását is befolyásolják: a fogyasztók korlátozott mennyiségű információ feldolgozására képesek, aminek eredményeképp esetenként az információ mennyisége nem feltétlenül eredményez hasznosabb fogyasztói döntést. A túlzott információ (information overload) az Európai Fogyasztóügyi Stratégia18 alapján is figyelembe veendő jelenség egy-egy fogyasztóvédelmi beavatkozás megtervezésekor.

2. A fogyasztóvédelmi beavatkozás alapjai

A fenti közgazdasági megközelítések közös jellemzője, hogy megalapozhatnak egy olyan fogyasztóvédelmi politikát, amelynek célja – az egyes fogyasztó érdekeinek a közvetlen védelmén túl – a fogyasztók érdekeinek közvetett védelme. Az ilyen megközelítés alapja – a korábbiakban jelzetteknek megfelelően – az, hogy a piacok keresleti oldalán felmerülő piaci kudarcokra reagál: ugyan a piacszabályozási beavatkozások történetileg a vállalkozások magatartását, vagyis a piacok kínálati oldalát voltak hivatottak befolyásolni, nem kétséges, hogy vannak olyan piactorzulások, amelyek a piacok keresleti oldalán jelennek meg, és a klasszikus piaci kudarcokhoz hasonló eredményekkel járnak a piacok megfelelő működését illetően.

A fogyasztóvédelmi beavatkozás alapját képező piaci kudarcok egy lehetséges klasszifikációja: információs aszimmetria, fogyasztói döntéshozatali hibák, a váltás nehézsége (lock-in). A továbbiakban ezen piaci kudarcokat és következményeiket, valamint a csökkentésüket szolgáló fogyasztóvédelmi politikai eszközöket mutatjuk be.

2.1. Információs aszimmetria

Fogyasztóvédelmi szempontból a legnagyobb jelentőségű piaci kudarcnak az ún. információs aszimmetria jelensége minősül, vagyis az a helyzet, hogy a legtöbb piacon a vállalkozások több információval rendelkeznek az általuk kínált áruról vagy szolgáltatásról, mint a velük szerződést kötő fogyasztók.19

Az európai fogyasztóvédelmi szabályozás túlnyomórészt ezen piaci kudarc enyhítésére irányul: amennyiben az információs aszimmetria mértéke csökken, a piaci kudarc következményei is csökkenthetőek. Ilyen módon a fogyasztó tájékoztatása válik elsődleges céllá, hiszen ha a fogyasztó tudásszintje növelhető, optimálisabb döntéseket hozhat.

A fentieknek megfelelően a horizontális Fogyasztók jogairól szóló irányelv előzetes tájékoztatási szabályokat határoz meg a fogyasztó és a vállalkozás között létrejött szerződések esetére. A Fogyasztók jogairól szóló irányelv alapozza meg azt a megközelítést, miszerint a fogyasztói előzetes tájékoztatás célja az, hogy egyértelmű és átfogó segítséget nyújtson a fogyasztó számára, mielőtt őt bármely szerződés vagy annak megfelelő ajánlat kötné [Fogyasztók jogairól szóló irányelv (34) preambulumbekezdés]. Az utóbbi évek szektorspecifikus irányelvei (az EECC és a DSD) az általános előzetes tájékoztatási szabály kiegészítésével vagy az arra való utalással teremtik meg a fogyasztó megfelelő informáltságát [EECC 102. cikk (4) bekezdés].

A fentiekre a hírközlési szektor új keretszabályozásául szolgáló EECC leszögezi: annak érdekében, hogy a végfelhasználók megalapozott döntéseket hozhassanak, szükséges egyes lényeges információkat egyszerű és érthető formában, a szerződéskötés előtt megadni, mégpedig lehetőség szerint tartós adathordozón, vagy ha ez nem lehetséges, akkor egy olyan dokumentumban, amely a fogyasztók által könnyen letölthető, megnyitható és tanulmányozható [EECC (261) preambulumbekezdés].

A szerződéskötés előtti tájékoztatásra vonatkozó szabályok egyértelműen a fogyasztó tudásszintjének növelésére, ilyen módon a fogyasztó és a vállalkozás közötti információs aszimmetria csökkentésére irányulnak.

A szerződéskötés előtt a vállalkozásnak a fogyasztó rendelkezésére kell bocsátania

– az előzetes tájékoztatást (a Fogyasztók jogairól szóló irányelv 5. és 6. cikkében említett információkat, továbbá az EECC VIII. Mellékletében felsorolt információkat);

– a szerződés összefoglalóját [a Bizottság 2019. december 17-i (EU) 2019/2243 végrehajtási rendelete az (EU) 2018/1972 európai parlamenti és tanácsi irányelv alapján a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók által használandó szerződésösszefoglaló-minta létrehozásáról] tartós adathordozón.

2.2. Váltási költségek

Piaci kudarcként kezelhető az a helyzet is, amelyben a fogyasztó azért nem képes arra, hogy a piaci alternatívák között válasszon, mert jelentős váltási költségekkel szembesül. A váltási költségek szabályozási beavatkozás útján való csökkentése megkönnyítheti a fogyasztók számára a váltást, így a számukra optimális áru vagy szolgáltatás melletti döntést.

A váltási költségek – azon felül, hogy egyes esetekben tényleges költségként jelenhetnek meg – adódhatnak a váltás bonyolultságából vagy az alternatívák megismerésének nehézségéből. Lock-in szituációt eredményezhetnek a hosszú távú szerződések is, amelyekben az egyik fél a hosszú távú elköteleződésért cserébe kedvezményeket kap.20

Egyes piacok jellegzetességei miatt (a fogyasztók jellemzően hosszabb távú szerződéseket kötnek akár készülék-, akár más kedvezményekért cserébe) a lock-in helyzetek szabályozása jelentős kérdése a szektorspecifikus fogyasztóvédelmi szabályozásnak. A váltási költségek csökkentését célzó beavatkozások nemcsak azt biztosítják, hogy a fogyasztók válthassanak a piaci alternatívák között, hanem végső soron azt is, hogy léteznek piaci alternatívák. Megjegyzendő, hogy a keresleti oldal piaci kudarcainak mindegyike hatással lehet a piaci folyamatokra kínálati oldali kudarcok hiányában is.21

2.3. Szisztematikus döntéshozatali hibák

Végül piaci kudarcként kezelhetőek a szisztematikus fogyasztói döntéshozatali hibák – a viselkedési közgazdaságtan korábban áttekintett eredményei alapján az információ hiánya vagy a váltási költségek léte nem az egyetlen oka a nem optimális fogyasztói döntéseknek: a fogyasztó saját kognitív korlátaiból fakadó következmények az információ hiányához hasonló eredménnyel járhatnak.

Az elmúlt években a viselkedési közgazdaságtan empirikus eredményei a racionális fogyasztó neoklasszikus közgazdaságtan által megalkotott képét a hibákat elkövető, időnként túlzott önbizalommal, máskor heurisztikák alapján eljáró fogyasztó képévé alakították.22

A viselkedési közgazdaságtan eredményei arra is rámutatnak, hogy a fogyasztó kognitív korlátai az információ feldolgozását is befolyásolják: a fogyasztók korlátozott mennyiségű információ feldolgozására képesek, aminek eredményeképp esetenként az információ mennyisége nem feltétlenül jár hasznosabb fogyasztói döntéssel.

Az OECD Consumer Policy Toolkit-je (lásd korábban) a fogyasztói viselkedés vizsgálatának eredményei figyelembevételével leszögezi, hogy míg a fogyasztók tájékoztatása a fogyasztóvédelmi beavatkozás fő célja, a döntési helyzetek keretezése (default setting és framing) is jelentős hatással lehet a fogyasztó választására.

A fogyasztóvédelmi szabályozás az elmúlt évtizedekben több ponton is beépítette a viselkedési közgazdaságtan eredményeit a fogyasztóvédelmi beavatkozásokba. Az Európai Unió Bizottsága piaci problémák alapján próbálja keresni a fogyasztóvédelmi szabályozás kívánatos új irányait,23 és a fogyasztói viselkedést kutató egységet hozott létre.24 A közgazdasági Nobel-díjat a közelmúltban több esetben is olyan kutatóknak ítélték oda, akik a fogyasztói informáltság, a fogyasztói döntéshozatal, a fogyasztói viselkedés és ezek következményeinek vizsgálatával érdemelték ki az elismerést. (2001-ben George A. Akerlof, A. Michael Spence, Joseph E. Stiglitz megosztva kapták a Nobel-díjat az információs aszimmetriával kapcsolatos kutatásokért, 2002-ben pedig Daniel Kahneman megosztott Nobel-díjat kapott a pszichológiai kutatások közgazdaságtudományba való integrációjáért, különös tekintettel a bizonytalanság mellett hozott döntések kutatására. 2017-ben Richard Thaler kapta a közgazdasági Nobel-díjat a közgazdaságtan és pszichológia tudománya közötti kapcsolatok megteremtéséért.)

Ugyan a viselkedési közgazdaságtan eredményei alapján egyre egyértelműbbé válik, hogy az információval való ellátottság nem mindig hasznos a fogyasztó számára,25 az uniós fogyasztóvédelmi jogalkotás túlnyomó része a mai napig a fogyasztó információval való ellátottságát,26 vagyis a vállalkozásoldali kötelező információátadás eszközét alkalmazza mind a horizontális, mind pedig az ágazati irányelvekben. A viselkedési közgazdaságtan új megfigyelései szerint nem csupán a rendelkezésre bocsátott információk tartalma, hanem az információ közlésének módja, akár az ún. „dark pattern”-ek, sötét mintázatok alkalmazása is jelentős hatással van arra, hogy a fogyasztók arra hogyan reagálnak.27

A szisztematikus döntéshozatali hibák ismeretére alapozó jogalkotás kiemelt jelentőséggel bír a digitális ágazatban, hiszen a szektor folyamatosan új platformokat, technológiai megoldásokat, és ezekre épülően új szerződéskötési módokat kínál a fogyasztók számára – ilyen technológiai megoldás például a ranking, vagyis a rangsorolás jelensége.28 A fogyasztó számára számos előnnyel járhat az elérhető piaci alternatívák rangsorolása, de a fogyasztóra gyakorolt hatása miatt a keresési eredmények ilyen módon való megjelenítése egyben számos probléma forrása is lehet, különösen abban az esetben, ha a fogyasztó nincs tisztában a rangsorolás módszertanával. Az ilyen döntéshozatali hibák jelentőségét mutatja, hogy az UCP feketelistás tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatként kezeli a rangsorolást akkor, ha a fogyasztó nincs tisztában egyes keresési eredmények fizetett voltával (UCP I. melléklet 11a. pont).

A viselkedési közgazdaságtan eredményei a jogalkotáson túl a jogalkalmazásban is megjelennek: a Gazdasági Versenyhivatal (a továbbiakban: GVH) Versenytanácsának egyes döntései kifejezetten utalnak a szisztematikus döntéshozatali hibákra.

A Versenytanács példaként a Google ellen indított eljárásban hozott határozatban leszögezte, hogy (egyes) piacokon olyan új viselkedési torzulások fordulnak elő, amelyek eltérnek azoktól, amelyek egy versenyző környezetben felmerülhetnek. Ezen torzulások egy része könnyen érthető: a fogyasztók úgy dönthetnek, hogy mivel ingyen kapnak egy terméket, nem szükséges, hogy különösebben aggódjanak a minőségi változók miatt. Ezt az érzetet erősíthetik a szolgáltatások nyújtói is, ugyanakkor egy ilyen feltevés túlzott optimizmusra és korlátozott információra vezethető vissza – egyes eredmények szerint a fogyasztók alábecsülik, hogy mennyire hatékony a reklám, és mennyi adatot adnak át cégeknek a zéró árazású szolgáltatásokért, még akkor is, ha hajlanak arra is, hogy aggódjanak az online reklám céljára gyűjtött adatok miatt (85/2016. VJ).

A Booking.com ellen indított eljárásban hozott határozatban a fentieken túl kiemelte a Versenytanács, hogy az eljárás alá vont valamennyi üzenete összességét tekintve azt célozta, hogy a fogyasztó ne kizárólag a foglalás megkezdéséről döntsön, hanem a foglalást fejezze is be, tehát hogy az érdeklődő fogyasztóból tényleges, konverziót végrehajtó fogyasztó váljon. Az üzenetek – figyelembe véve a fogyasztói viselkedést is – egyértelműen egy képzelt vagy valós versenyhelyzetbe sodorhatták a fogyasztókat, akik így valóban pszichés nyomást élhettek át, hogy foglalásukat minél gyorsabban fejezzék be (17/2018. VJ).

A viselkedési gazdaságtan egyre nagyobb szerepet játszik a fogyasztóvédelmi jogalkotásban és jogalkalmazásban, amelyet azonban általánosságban mindezidáig az információs közgazdaságtanra alapuló közpolitikai megfontolások dominálnak. A fogyasztóvédelmi jogszabályok jelentős részének kifejezett célja a fogyasztó és a vállalkozás közötti információs aszimmetria enyhítése.

II. Fejezet

A fogyasztóvédelmi igényérvényesítés uniós keretrendszere

A magyar fogyasztóvédelmi igényérvényesítés rendszerének bemutatása nem nélkülözheti az uniós fogyasztóvédelmi keretrendszer bemutatását: az uniós jogfejlődés eredményeképp a tagállamok fogyasztóvédelmi joga jelentős mértékben közeledett egymáshoz. A XXI. századra az uniós szintű szabályanyag egyre nagyobb mértékben határozza meg a tagállami fogyasztóvédelmi igényérvényesítés kereteit.

A Római Szerződés nevezi meg a fogyasztóvédelmet mint közös politikát. A közös piac és a vámunió megalakításának elsődleges célja felülírta a fogyasztói jogok katalógusának megalkotását és elsődleges jogba való illesztését. A fogyasztóvédelmi tárgyú másodlagos jogalkotás is később, a közös piac fejlődésének egy későbbi szakaszában, és a fogyasztói társadalom kiteljesedésével vált szükségessé. Az Európai Unió mindemellett a fogyasztóvédelmi jogalkotás hátteréül több soft law jellegű dokumentumot fogadott el a fogyasztóvédelmi politikáról, a fogyasztóvédelem későbbi fejlődése során a fogyasztóvédelmi stratégiáról, amelyek az Európai Unió adott időszakra vonatkozó fogyasztóvédelmi céljait részletezték.

Az elsődleges és másodlagos joganyag kezdeti, a fogyasztóvédelmet illető hallgatása teret nyitott az Európai Bíróság fogyasztóvédelmi joggyakorlatának. A bírósági gyakorlat – különösen az (átlag)fogyasztó fogalmára vonatkozó megállapítások – alapvető fontosságúak a későbbi fogyasztóvédelmi jogalkotás szempontjából. (Az Európai Bíróság a fogyasztó fogalmával kapcsolatos joggyakorlatának összefoglalását lásd az I. Fejezetben.)

1975. április 14-én az Európai Unió Tanácsa elfogadta az Európai Gazdasági Közösségnek a fogyasztóvédelemmel és a fogyasztók tájékoztatásával kapcsolatos politikájának előzetes programjáról szóló tanácsi állásfoglalást,29 amely rögzítette a fogyasztói alapjogokat [a dokumentum a Consumer Bill of Rights-hoz hasonló tartalommal állapította meg a fogyasztói jogokat: jog az egészség és biztonság védelmére; jog a fogyasztók gazdasági érdekeinek védelmére, jog a kárigény érvényesítésére; információhoz és oktatáshoz való jog; jog a képviseletre (meghallgattatás joga)], azonosította a szabályozandó területeket, valamint tartalmazta a fogyasztói jogok harmonizálására vonatkozó célt is. A program végrehajtása azonban számos ok miatt késlekedett, amelyek közül kiemelkedett az uniós szabályok jogforrási formájára vonatkozó egyértelmű akarat hiánya.

A fentebb vázolt fogyasztóvédelmi programot 1981-ben követte a második fogyasztóvédelmi program30 a fogyasztóvédelem fellendítésének és megerősítésének céljával. A program meghatározta a fogyasztói alapjogokat, és felsorolta a jogharmonizáció prioritásait. Ennek keretében az Európai Unió és a tagállamok feladatává tette a fogyasztói jogok elismerését és fejlesztését.

A harmadik fogyasztóvédelmi program 1985-ben került elfogadásra: az Európai Bizottság leszögezte, hogy bár az uniós szintű fogyasztóvédelem jelentős eredményeket könyvelhet el, számos kudarccal kénytelen szembenézni, különös tekintettel az uniós jogalkotás várt ütemétől való elmaradásra. A jövőre nézve az Európai Bizottság meghatározta azt a három célt, amelyek szem előtt tartásával a fogyasztóvédelmi politika új kereteket kaphat: az Unió piacaira kerülő termékek egészségügyi és biztonsági követelményeinek való megfelelése, az életszínvonalat növelő jogi és gazdasági környezet kialakítása, valamint a fogyasztói érdekek uniós döntéshozatalban való érvényesítése.

A fentieket erősítette meg és az uniós fogyasztóvédelem fejlődésének következő szakaszát jelölte ki az Egységes Európai Okmány (Single European Act)31 elfogadása 1986-ban, amely az egységes belső piac céljának az elérésben határozta meg a fogyasztóvédelmi politika helyét.

A bírósági jogalkalmazásra épülő jogalkotás első jelentős szakasza a 80-as és 90-es évekre, az első Fogyasztóvédelmi Program megalkotásának idejére tehető. A hírközlési szektorban is érvényesítendő horizontális fogyasztóvédelmi jogi irányelvek közül ezen időszakban került elfogadásra az UCT.

Az EUMSZ maastrichti módosítása emelte be a fogyasztóvédelmet az elsődleges jog szabályozási körébe önálló közösségi politikaként. A Maastrichti Szerződés – Szerződés az Európai Unióról (92/C 191/01) 129/a. cikke megerősíti mind a fogyasztóvédelem mint szabályozási cél meglétét, mind pedig az unió fogyasztóvédelmi fellépési lehetőségeink szükségességét.

A második hároméves fogyasztóvédelmi program keretében az Európai Bizottság 1993-ban kibocsátott egy Zöld Könyvet, amely – meghatározva a fogyasztóvédelmi politika alapvető prioritásait – elemezte az egységes belső piac területén a fogyasztói jogérvényesítés és a jogviták rendezésének helyzetét, megoldásokat javasolt továbbá a hatékonyabb igényérvényesítés széles körű biztosítására.32 Ez az időszak egyben a fogyasztóvédelmi politika szervezeti kérdéseiben is jelentős újítást hozott: 1995-ben a fogyasztóvédelem irányítása és az ezzel kapcsolatos programok és irányelvek kidolgozása érdekében létrejött a XXIV. Főigazgatóság [a későbbi Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóság, (DG Sanco), a főigazgatóság fogyasztóvédelmi politika kialakításában való szerepét 2014 után a Jogérvényesülésért és fogyasztói politikáért felelős Főigazgatóság (DG Just) vette át].

Az 1995-ben létrehozott főigazgatóság dolgozta ki az Európai Unió harmadik hároméves periódusra vonatkozó fogyasztóvédelmi programját, amelyet egyrészt a tagállamok fogyasztóvédelmi rendszereinek heterogén jellege, másrészt pedig az addig „be nem teljesedett” jogharmonizáció tapasztalatai által motivált igények indokoltak. A program meghatározta az Európai Unió fogyasztóvédelmi politikájának elsődleges céljait, amelyek között szerepelt az igényérvényesítés rendszerének továbbfejlesztése, és a szavatosságra, valamint a jótállásra vonatkozó tagállami szabályok közelítése. Ennek a programnak az eredményeként fogadtak el irányelvet a fogyasztási cikkek szavatossági szabályairól, valamint a távollévők közötti szerződésekre vonatkozó tagállami jogszabályi rendelkezések közelítéséről.33

A közösséghez csatlakozni kívánó országok előtt álló jogharmonizációs kötelezettségeket összefoglaló Fehér Könyv a fogyasztóvédelem terén is határozott meg feladatokat, mégpedig a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítását a leendő tagországok állampolgárai számára.34

A jelenleg hatályos EUMSZ 169. cikke a fogyasztói jogok katalógusának felsorolásával a fogyasztóvédelem magas szintjének elérését jelöli ki jogpolitikai célként.

Ugyan az EUMSZ 169. cikke elsősorban a minimumharmonizáció jogtechnikai eszközét jelöli meg a fogyasztóvédelmi jog területén, a fogyasztóvédelmi másodlagos jogalkotás történeti minimumharmonizáció-technikáját az utóbbi évtizedekben egyre több esetben váltotta le a maximumharmonizáció vagy teljes harmonizáció, illetve egyes esetekben a rendeleti úton való szabályozás. A rendeleti út hagyományosan és jellemzően a fogyasztóvédelmi és egyéb hatóságok együttműködésére vonatkozó szabályozást jellemezte, az utóbbi időszakban mind nagyobb az anyagi jogias rendeletek jelentősége is. [Lásd például: a Bizottság 2012. május 16-i 432/2012/EU rendelete a nem a betegségek kockázatának csökkentését, illetve a gyermekek fejlődését és egészségét érintő, élelmiszerekkel kapcsolatos, egészségre vonatkozó, engedélyezett állítások jegyzékének megállapításáról; az Európai Parlament és a Tanács 2015. november 25-i (EU) 2015/2120 rendelete a nyílt internet-hozzáféréssel és az EU-n belüli szabályozott hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó kiskereskedelmi díjakkal kapcsolatos intézkedések meghozataláról, továbbá a 2002/22/EK irányelv és az 531/2012/EU rendelet módosításáról; a Bizottság 2019. december 17-i (EU) 2019/2243 végrehajtási rendelete az (EU) 2018/1972 európai parlamenti és tanácsi irányelv alapján a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók által használandó szerződésösszefoglaló-minta létrehozásáról.]

A teljes harmonizációs kötelezettséget támasztó irányelveknek elsősorban jogegységesítő szerepük van. Az egységesítés következtében azonban sok esetben a szabályozási szint szigorodása is megfigyelhető, ugyanis a teljes harmonizáció a magasabb szintű fogyasztóvédelmet biztosító tagállami normákat kényszeríti ki Európa-szerte.35

Az Európai Bizottság több ízben, így az EECC megalkotásakor is rámutatott erre a jelenségre,36 amikor azt javasolta, hogy a végfelhasználókra vonatkozó szabályokat a korábbi minimális harmonizációt biztosító megközelítés helyett a lehető legnagyobb mértékben harmonizálják annak érdekében, hogy csökkenjen a megfelelés terhe, és elkerülhető legyen a tagállamok között a piaci feltételek torzítása.

„[…] a végfelhasználók védelmével kapcsolatos szabályok eltérő végrehajtása miatt jelentős belső piaci akadályok keletkeztek, amelyek mind az elektronikus hírközlési szolgáltatókra, mind a végfelhasználókra hatást gyakorolnak. […] A teljes harmonizáció hozzájárul a belső piac működése előtt álló azon akadályok megszüntetéséhez, amelyek a végfelhasználók jogaira vonatkozó azon tagállami rendelkezésekből fakadnak, amelyek ugyanakkor védik a nemzeti szolgáltatókat a más tagállamokból származó versenytársakkal szemben” [EECC (275) preambulumbekezdés]. Megjegyezzük, hogy az EECC teljes jogharmonizációs jogalkotási módszere nem teljes, az irányelv egyes cikkeiben eltérést biztosít a tagállamok számára a maximumharmonizációs kötelezettség alól.]

A fenti jogharmonizációs technikával megalkotott fogyasztóvédelmi tárgyú irányelvek közül alapvető fontosságú az általános, szektorsemleges, horizontális jellegű UCP és a Fogyasztók jogairól szóló irányelv. Utóbbi a szerződéskötés előtti tájékoztatás, a szerződés megkötése és egyes szerződéses jogintézményekre vonatkozó alapvető horizontális szabályokat tartalmazza.

Az Európai Unió 2004-ben alkotta meg a fogyasztóvédelmi hatóságok együttműködési rendszerét (Consumer Protection Cooperation Network). A hatóságok határon átnyúló jogsértések esetén a fogyasztóvédelmi jogszabályok alkalmazásáért felelős nemzeti hatóságok közötti együttműködésről szóló 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletben foglaltak szerint kölcsönös jogsegélyt nyújthatnak egymásnak, valamint közösen léphetnek fel a fogyasztók széles körét érintő és több tagállamra kiterjedő jogsértésekkel szemben.

Az uniós kollektív igényérvényesítés kereteit az Európai Parlament és a Tanács 2009. április 23-i 2009/22/EK irányelve a fogyasztói érdekek védelme érdekében a jogsértés megszüntetésére irányuló eljárásokról alakította ki. A kollektív igényérvényesítés magyar rendszere rendkívül sokrétű: számos anyagi jogi alapon, számos szerv vagy szervezet hatáskörében és számos célból indítható kollektív igényérvényesítési eljárás, azonban az eszközök elnevezésétől függetlenül mindegyiknek a célja az, hogy az adott eljárásban megjelenjen a fogyasztók széles körének az érdeke.37

Az Európai Unió 2007 és 2013 közötti – hétéves periódusra szóló – fogyasztóvédelmi stratégiájának38 sajátossága, hogy három fő cél meghatározása mellett felvázolja az ezek eléréséhez szükséges prioritásokat is. Az uniós fogyasztóvédelmi stratégiában foglalt főbb célkitűzések az alábbiak.

Az elsődleges cél, amelyet a jelzett periódusban elérni szándékozik az Európai Unió, a fogyasztó piaci pozíciójának megerősítése, egyúttal a szolgáltatást nyújtókkal szembeni hátrányos helyzetének csökkentése. Ezt az Európai Bizottság azáltal látja biztosíthatónak, ha a fogyasztó rendelkezik kellő információval, valódi választási lehetőséggel, amely megköveteli a piac(i viszonyok) átláthatóságát. A második célkitűzés csak közvetve kapcsolódik a témához, mivel – tekintettel arra, hogy a program a fogyasztóvédelmi és egészségügyi politikai stratégiát tartalmazza – az Európai Unió területén élő fogyasztók jólétének a fokozására irányul. Ennek kétségtelenül vannak olyan összetevői, amelyek érint(het)ik a fogyasztóvédelmi politika alakulását, a fogyasztói jogérvényesítéshez való kapcsolat azonban csak áttételes. A harmadikként megjelölt célkitűzés a fogyasztók hatékony védelmének garantálása azokban az esetekben – az állami (uniós) védelmet tehát ez indokolja –, amikor az egyén nem képes jogainak érvényt szerezni.39

Az alternatív vitarendezés elsődleges célja a bírósági (magánjogi) vitarendezés tehermentesítése: az alternatív eszközök a fogyasztók számára könnyebb hozzáférést biztosítanak a joghoz,40 mindeközben pedig gyors, egyszerű és rugalmas eszközként működhetnek. Ilyen értelemben a hatékonyan működő tagállami vitarendező fórumok megteremtésének gazdasági okai is vannak: egy jól működő vitarendezési rendszerrel annak érintettjei elégedettek, miközben a fórum tehermentesíti a bírói jogérvényesítést, és költséghatékony.41

A fogyasztói igényérvényesítésre vonatkozó jogalkotás újabb lépéseként az EU megalkotta a Fogyasztói alternatív vitarendezési irányelvet.

Az alternatív vitarendezési fórumok nagyobb fokú igénybevétele érdekében került megalkotásra az Európai Parlament és a Tanács 2013. május 21-i 524/2013/EU rendelete a fogyasztói jogviták online rendezéséről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2009/22/EK irányelv módosításáról (fogyasztói online vitarendezési irányelv), amely egy online vitarendezési platform létrehozásáról rendelkezik, amely az alternatív vitarendezési eljárások online elérését biztosítja.

A 2014-ben elfogadott újabb fogyasztóvédelmi stratégia (az Európai Parlament és a Tanács 2014. február 26-i 254/2014/EU rendelete a 2014 és 2020 közötti időszakra vonatkozó többéves fogyasztóvédelmi programról és az 1926/2006/EK határozat hatályon kívül helyezéséről) célkitűzései az alábbiak:

– biztonság: a termékbiztonság hatékony piacfelügyelet révén történő megszilárdítása és javítása Unió-szerte;

– a fogyasztókat célzó tájékoztatás és szemléletformálás, valamint a fogyasztóvédelmi szervezetek támogatása: a fogyasztóvédelmi szemlélet formálásának, valamint a fogyasztók tájékoztatásának és a fogyasztói jogokkal kapcsolatos ismereteknek a javítása, a fogyasztóvédelmi politika tudományos alapjának megteremtése és a fogyasztói szervezetek támogatása, ideértve a kiszolgáltatott helyzetben lévő fogyasztók sajátos igényeinek a figyelembevételét;

– jogok és igényérvényesítés: a fogyasztói jogok kidolgozása és megerősítése mindenekelőtt intelligens szabályozási intézkedések, valamint az egyszerű, hatékony, gyors és kis költségű jogorvoslathoz, többek között az alternatív vitarendezéshez való hozzáférés javítása révén;

– fogyasztói jogok érvényesítése: a fogyasztói jogok érvényesítésének támogatása a nemzeti jogérvényesítési szervek közötti együttműködés megerősítése és a fogyasztóknak történő tanácsadás révén.

Az Európai Bizottság a REFIT-program42 (REFIT az Európai Bizottság better regulation programja, amely az uniós jog egyszerűsítésére, illetve a jogi szabályozás hatékonyságának növelésére irányul) részeként célul tűzte ki az uniós marketing- és fogyasztóvédelmi jog áttekintését, valamint annak vizsgálatát, hogy a korábban megalkotott irányelvek alkalmasak-e a céljaik elérésére. Az áttekintés a Fittness Check,43 amely célja az uniós fogyasztóvédelem kereteit kijelölő horizontális irányelvek áttekintése, szükség esetén azok módosítása volt. A program jelentőségét és kiterjedt voltát mutatja, hogy az EU a jogalkotási javaslatokat a fogyasztókat érintő New Deal-ként foglalta össze.44

A Fittness Check eredményeként az érintett irányelvek (az UCP, az UCT, a Fogyasztói jogokról szóló irányelv és a fogyasztók számára kínált termékek árának feltüntetésével kapcsolatos fogyasztóvédelemről szóló 98/6/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv) jelentős módosításokon estek át: a módosításokat az Omnibus irányelv foglalja össze.

Az uniós fogyasztóvédelmi jog áttekintése során – különös tekintettel a technológiai fejlődés eredményeire és a digitális piacok növekedésére – szükségessé vált a fogyasztóvédelmi jogszabályok alkalmazásáért felelős nemzeti hatóságok közötti együttműködésről szóló 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet felülvizsgálata is, amelynek eredményeképp megszületett a CPC.

2020-ban – számos jelentős ágazatspecifikus keretrendszer megújítása/megalkotása mellett – az Európai Unió elfogadta a Kollektív igényérvényesítési irányelvet, amely a fogyasztói érdekek védelme érdekében a jogsértés megszüntetésére irányuló eljárásokról szóló 2009/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv megújítása, egyben a fogyasztók igényérvényesítésre vonatkozó jogainak kiterjesztését is szabályozza. További, jelenleg folyamatban lévő jogalkotás mélyíti és egységesíti az EU fogyasztóvédelmi szabályozását: a 2019-ben megalakult új Európai Bizottság egyik fontos célkitűzéseként jelölte meg a Digital Services Act megalkotását, amely az elektronikus kereskedelemről szóló irányelvet helyezi hatályon kívül. Az Európai Bizottság 2020 végén tette közzé a Digital Services Act tervezetét (DSA Tervezet)45 – a jogszabálytervezet a digitális szektor fogyasztóvédelmi szabályait teljesíti ki, az igényérvényesítés új eszközeit is kiegészítve újabb elemekkel. A DSA 2022. október 19-én került kihirdetésre.

A fogyasztóvédelmi politika legújabb uniós cselekvési programja a 2020. november 13-án elfogadott uniós fogyasztóvédelmi stratégián alapul.46 A stratégia felvázolja a 2020 és 2025 közötti időszakra szóló uniós fogyasztóvédelmi politika jövőképét, öt kiemelt területre összpontosítva. A stratégia jól mutatja azokat az irányokat, amelyek a következő években, akár évtizedekben is meghatározhatják az uniós fogyasztóvédelem kereteit. Ezek az irányok: a zöld átállás, a digitális átállás, a hatékony fogyasztói igényérvényesítés, a sérülékeny fogyasztók kiemelt védelme és az uniós kívüli nemzetközi koordináció.

Az Európai Unió fogyasztóvédelmi politikájának fent bemutatott fejlődése egyértelmű irányt mutat: a magas szintű fogyasztóvédelem Unió-szerte történő egységesítése magában foglalja az anyagi jogi szabályok egységesítését (a minimumharmonizációs jogalkotási technikától a maximumharmonizáció és a rendeleti úton történő jogalkotás felé). Ezenfelül az ilyen módon egységessé váló szabályok igényérvényesítése is mind összehangoltabbá válik az uniós szintű magánjogi, alternatív és közjogi igényérvényesítési eszközök megalkotásával.

A fogyasztóvédelmi szabályok érvényesítése továbbra is jórészt nemzeti szintű hatáskör maradt, ám egyre több területen jelenik meg a hatóságok együttműködése, akár az Európai Bizottság egyre erősebb koordinációs szerepével összefüggésben, akár a fogyasztókkal szemben álló vállalkozások méretére és határokon átnyúló tevékenységére reagálva.

III. Fejezet

A fogyasztóvédelem alkotmányi szabályozása Magyarországon

A magyar fogyasztóvédelmi joganyag alapjául az alkotmányos szabályozás szolgál: a fogyasztóvédelem jelenlegi alkotmányos kereteinek felvázolása előtt azonban a korábbi szabályozás bemutatására kerül sor.

1. Az Alkotmány fogyasztóvédelmi szabályozása

Az egyes szakaszok citálása előtt érdemes kiemelni, hogy az Alkotmány nem nevesített önálló fogyasztói jogokat, így a következőkben azokat az – alkotmányi szabályozásban megjelenő – rendelkezéseket kívánjuk számba venni, amelyek – általános jellegük folytán – bár nem fogyasztóspecifikusak, mégis értelmezhetők a fogyasztóvédelem alkotmányos alapjaiként is.

1.1. A gazdasági és szociális alapjogok

Azok az államok, amelyek szabályozzák az úgynevezett fogyasztói alapjogokat, ezt a gazdasági és szociális jogok között teszik meg, mivel a tárgykör a fogyasztói minőségben és annak védelmében (is) testet öltő gazdasági biztonsággal kapcsolható össze. Ezzel összefüggésben – a téma részletesebb kifejtése nélkül – két következtetés kívánkozik ide: egyrészt az, hogy az Alkotmány szociális jogokat megalapozó rendelkezése – amely szerint: „A Magyar Köztársaság a rászorulókról kiterjedt szociális intézkedésekkel gondoskodik.” – állami feladatként fogalmazta meg a rászorulókra irányuló védelmi jellegű gondoskodást. Ezt az állami kötelezettséget a szabályozás a szociális szempontból rászorulókra szűkítette le, noha a rendelkezés első fordulata alkalmas lett volna a fogyasztói alapjogok megalapozására is, mégpedig abból kiindulva, hogy a fogyasztók a piaci ismeretek hiánya miatt szorulnak állami védelemre (vö. Alkotmány 17. §). Másrészt hangsúlyozni kívánjuk, hogy az egyes gazdasági és szociális jogok a szociális biztonság különböző alkotóelemeinek – így többek között a férfiak és nők egyenjogúságának, a munkához és az egészséges környezethez való jognak – alkotmányos deklarációjaként foghatók fel, a fogyasztók – mint alanyi kör – azonban kimaradtak a tágabban értelmezhető gazdasági biztonság védőhálójából (vö. Alkotmány 70/B–70/E. §-ok47).

Megállapítható tehát, hogy önálló fogyasztói alapjogokat nem szabályozott az Alkotmány, állami feladatként pedig csak a rászorulókról való szociális intézkedésekkel történő gondoskodás jelent meg, amelyet azonban sem az Alkotmánybíróság, sem a jogalkotó nem terjesztett ki a fogyasztók speciális alanyi körére.

1.2. Az oktatáshoz való jog

Az oktatás kérdésköre a téma szempontjából két okból érdemel kiemelést. A korábban ismertetettek szerint a fogyasztók oktatása és tájékoztatása a fogyasztói alapjogok közé tartozik, s – minthogy az ifjúság olyan társadalmi csoportnak minősül, amely a piaci viszonyok közepette fokozottabb védelmet igényel – az „ifjúság oktatása és nevelése,” valamint „az ifjúság érdekeinek védelmezése” azt a követelményt állítja az állam elé, hogy az oktatás terjedjen ki a fogyasztóvédelem egyes kérdésköreire – így többek között a fogyasztói jogismeret erősítésére – is. (Vö. Alkotmány 16. §.)

A szakirodalomban többször felvetődött már ama álláspont, hogy – miután a piaci módszerek ismerete képes erősíteni a fogyasztói pozíciót – az oktatást indokolt volna kiterjeszteni – akár intézményesített formában – a racionális fogyasztói magatartással kapcsolatos ismeretanyag közvetítésére is.48

1.3. A tájékoztatáshoz való jog

Az informálódáshoz való jogot – külön és kifejezetten a fogyasztók vonatkozásában – nem tartalmazta az Alkotmány. A fogyasztókkal kapcsolatban a tájékoztatásnak egyrészt komplexnek – azaz a fogyasztót döntési helyzetbe hozásra alkalmasnak –, másrészt pedig plurálisnak – azaz több csatornán keresztül megvalósulónak – kell lennie.49 Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának egy 2010. évi jelentése is rámutat e témakör kiemelkedő jelentőségére, amely kiemeli a fogyasztóvédelem létjogosultságának ama indokát, hogy az ügyfelek – különösen a pénzügyi szolgáltatások vonatkozásában – nincsenek tisztában a szolgáltatás tényleges szabályaival. Fontos, hogy a tájékoztatás ne csupán valamely jogszabályban meghatározott kötelezettség „kipipálását” jelentse, hanem érdemi feladatként fogalmazódjon meg a vállalkozások, szolgáltatók számára. Az AJB 2183/2010. ügyben az állampolgári jogok országgyűlési biztosa rámutatott arra a tendenciára, hogy az egyre részletesebb és szigorúbb tájékoztatást érintő jogszabályi kötelezettségek előírása végső soron a tájékoztatás nyújtását formálissá és egyre kevésbé érdemivé tette (lásd: AJB 2183/2010. jelentés II. 1. pont).

Ezzel összefüggésben hangsúlyozni kívánjuk, hogy az Alkotmány csupán áttételesen tartalmazott rendelkezést erre nézve, amikor rögzítette, hogy: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy gazdasági és társadalmi érdekeinek védelme céljából másokkal együtt szervezetet alakítson vagy ahhoz csatlakozzon” [Alkotmány 70/C. § (1) bekezdés]. Korábban olyan álláspont fogalmazódott meg, hogy ez az általános felhatalmazás alkalmas fogyasztókat védő szervezetek életre hívására, ezáltal megvalósulhat a fogyasztók tájékoztatása.50 Tekintettel azonban arra, hogy a jogalkotó közvetlen alkotmányi garanciát nem alakított ki, az állam oldalán pedig egyáltalán nem jelenítette meg kötelezettségként a fogyasztóvédelmet, elmaradt a fogyasztók tájékoztatáshoz való jogának alkotmányi szintű szabályozása.

1.4. A jogvédelemhez és a jogorvoslathoz való jog

A jogvédelemmel összefüggésben két megjegyzésre szorítkozunk. Az egyik, hogy az Alkotmány e tárgykörre vonatkozóan nem tartalmazott önálló rendelkezést. (A Magyar Köztársaság Alkotmánya rendelkezett a bírói úthoz való jogról és a jogorvoslathoz való jogról, de a fogyasztói jogok védelméről külön nem.) Hangsúlyozandó, hogy – alapvető jog lévén – külön nevesített fogyasztói alapjogok esetén alkalmazható lett volna az Alkotmány 70/K. §-a. Érdemes megjegyezni, hogy az Alkotmány talán legtöbb értelmezési problémát felvető szakaszának teljes körű és részletes értékelését nem végezte el az Alkotmánybíróság, több határozatában érintette azonban az idézett szakaszt, bár ekkor inkább szűkítette, és nem általános (hatásköri) szabályként fogta azt fel.51 Abban az esetben pedig, ha az állam gazdasági és szociális gondoskodásáról szólóan az Alkotmány 17. §-a tartalmazta volna a fogyasztóvédelemre utalást, szintén beszélhettünk volna a fogyasztói jogvédelem alkotmányi szabályozásáról.

A bírósági eljárásokkal összefüggésben csupán hangsúlyozzuk, hogy a bírósághoz fordulás jogának általánossága akkor jelent hatékony jogvédelmet, ha mind az eljárási normák, mind a jogvédelmi eszközök a fogyasztó rendelkezésére állnak, és ehhez hozzájárul az igazságszolgáltatás hatékonysága is. Ebből a szempontból lenne megfontolandó a fogyasztók bírósági jogérvényesítésére – többek között az eljárási terhek csökkentésére, az eljárás költséghatékonyabbá tételére és a gyorsaság biztosítására – irányuló eljárásjogi garanciák kifejezésre juttatása, amelyek valóban elősegítenék a fogyasztó joghoz jutását és a jog- vagy érdeksérelmek megfelelő orvoslását. [Itt csak utalni kívánunk a svájci alkotmányi szabályozásra, amely külön is szól az egyszerű és hatékony egyeztető vagy bírósági eljárások kialakításának és igénybevételének lehetőségéről. Lásd: Alkotmány 50. § (1) bekezdés.]

2. Fogyasztói alapjogok és fogyasztóvédelem az Alkotmánybíróság gyakorlatában

Az előzőekben rámutattunk, hogy a fogyasztóvédelem tárgykörére az Alkotmány igen kevés rendelkezést tartalmazott. A következőkben azt kívánjuk vizsgálat tárgyává tenni, hogy az Alkotmánybíróság két évtizedes ítélkezési gyakorlatában milyen összefüggésben foglalkozott a fogyasztóvédelemmel. Azért tartjuk kifejezetten vizsgálandónak a testület fogyasztóvédelmet érintő határozatainak vázolását, mert az Alkotmánybíróság szerint [lásd: 22/2012. (V. 11.) AB határozat] az Alkotmány egyes rendelkezéseinek vizsgálata keretében kibocsátott korábbi határozatok lényegében továbbélnek azokban az esetekben is, ahol az Alkotmány és az Alaptörvény szabályozása között nem lelhető fel érdemi különbség.

A testület – igaz kifejezetten magánjogi vonatkozásban – már működésének kezdetén érintette a fogyasztóvédelem kérdéskörét. A tárgyalt ügy [32/1991. (VI. 6.) AB határozat] alapját jelentő indítvány az 1959-es Ptk. 226. § (2) bekezdését támadta. Az indítványozó álláspontja szerint ugyanis a szabályozás, amely kivételes esetben lehetővé tette a szerződések tartalmának jogszabály általi módosítását, sértette a szerződésekbe vetett bizalomban kifejeződő jogbiztonság, valamint a piacgazdaság elvét. Az Alkotmánybíróság rámutatott arra, hogy a piacgazdaság nem azonos a gazdaságban az állami jelenlét teljes hiányával, mert nemzetközi tapasztalatok alapján egyes területeken – így többek között a versenyjog, a környezetvédelem és a fogyasztóvédelem területén – a piacgazdaság elve nem csak megengedi, de meg is követeli a bizonyos mértékű állami beavatkozást. Az említett határozatban tehát a testület meghatározta a fogyasztóvédelem alapvető jellemvonását, amely szerint az a piacgazdaság megfelelő működése érdekében a gazdasági szférába történő állami beavatkozással azonosítható. [A gazdaságba történő állami beavatkozás megengedhetőségével foglalkozott a testület a gazdasági kamarákat érintő döntésében is, amelyben rámutatott a versenyjog és a fogyasztóvédelem területén az állami hatásgyakorlás alkotmányosságára, lásd 38/1997. (VII. 1.) AB határozat.]

Az utazásszervezői és -közvetítői tevékenység szabályozásának alkotmányosságát érintő 254/B/1992. AB határozat szerinti döntésében az Alkotmánybíróság – továbbmenve a korábban kijelölt úton – rámutatott arra, hogy a vállalkozáshoz való jog (amely a piacgazdaság lényeges tartalmi elemeként értelmezhető) – többek között a fogyasztóvédelemre tekintettel is – mindaddig széles körben korlátozható, amíg az állam ezáltal nem akadályozza meg a vállalkozóvá válást. Ebből kiindulva tartotta alkotmányosnak az utazásszervezők és -közvetítők esetében a jogszabály által előírt pénzügyi biztosítékot, amellyel összefüggésben rámutatott arra, hogy a gazdasági tevékenység csupán a fogyasztók érdekeinek fokozott szem előtt tartása mellett folytatható. A testület ezzel olyan érdekként határozta meg a fogyasztóvédelmet, amely megalapozza – így szükségessé teszi – a gazdasági folyamatokba történő állami beavatkozást.

Eddigi jogfejlesztő gyakorlatát alapul véve az Alkotmánybíróság legbővebben az ún. régi, azaz a gazdasági reklámtevékenységről szóló 1997. évi LVIII. törvény egyes rendelkezései alkotmányosságának vizsgálatakor foglalkozott a fogyasztóvédelemmel. A testület által megalapozatlannak tartott indítvány a véleménynyilvánítás szabadságába ütközőnek vélte a szabályozásban megjelenő reklámtilalmakat. A véleménynyilvánítás szabadságának védelmi körébe – ahogy erre az ENSZ Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya (kihirdette: 1976. évi 8. törvényerejű rendelet) ugyancsak utal – kétségkívül bevonható a kereskedelmi reklám kategóriája is, a vonatkozó védelem azonban sokkal szélesebb körű – mások jogai, a fogyasztói jogok és a tisztességes verseny fenntartása által indokolt – korlátozást tesz lehetővé abból kifolyólag, hogy a kereskedelmi reklám funkciója nem az önkifejezés, hanem az áru megismertetése a fogyasztókkal (1270/B/1997. AB határozat). Ebből a megfogalmazásból is kiolvasható, hogy a fogyasztói jogokat a testület nem alapjognak, hanem „mások jogainak” tekintette, amelyek olyan védelemre szoruló értéknek minősülnek, amelyek esetében korlátozható a véleménynyilvánítás szabadsága.

Az említett határozat azonban továbbment az azt megelőző döntésekben lefektetettektől: állami feladatként tekintett a fogyasztók jogainak hatékony védelmére, amely kötelezettségét az állam jogalkotási tevékenységén keresztül, valamint ún. „szankciók alkalmazására hivatott” intézmények létrehozása által teljesíti. [Ezt a gondolatot vitte tovább az Alkotmánybíróság a médiatörvény egyes rendelkezéseinek alkotmányosságát vizsgáló 165/2011. (XII. 20) AB határozatban is. Pokol Béla alkotmánybíró különvéleményében arra az álláspontra helyezkedett, hogy – a többségi határozat által lefektetettekkel szemben – a „mérgező” és „szennyező” reklámtól éppúgy meg kell védeni a fogyasztót, mint az ilyen gyógyszerektől vagy az élelmiszerektől. Ebből az álláspontból egy erőteljesebb, inkább a paternalista állami szerepvállalásra emlékeztető szabályozási igény olvasható ki.] Amint arra korábban már tettünk utalást, a fogyasztói jogvédelem magában foglalja a jogorvoslathoz való jogot, valamint a hatékony – közelebbről gyorsabb és költséghatékonyabb – jogvédelem kiépítésének szükségszerűségét. Emellett azonban a testület arra az álláspontra helyezkedett, hogy az indítvány által támadott reklámtilalmak azért nem voltak alkotmányellenesek, mert azok célja a fogyasztók jogainak biztosítása (1270/B/1997. AB határozat). Abból, hogy az erőszakra buzdító és a környezetet károsító reklámokat tiltó rendelkezéseket emelte ki a határozat, kiolvasható, hogy a grémium közel került ahhoz, hogy a fogyasztók biztonsághoz, valamint az egészséghez és testi épséghez fűződő – általános – jogát fogyasztói alapjogként fogja fel.

Az elmondottakból kitűnik, hogy az Alkotmánybíróság csupán a gazdasági versennyel összefüggésben vizsgálta a fogyasztói jogokat. Az idézett határozatokból azonban kiérződik egy óvatos lépés afelé, hogy a testület a fogyasztók jogainak érvényesítését állami feladatként értékelje. Abból következően, hogy a fogyasztók a piaci viszonyok közepette kiszolgáltatott helyzetben vannak, elengedhetetlen bizonyos többletjogosítványok garantálása számukra. A testület ezeket a jogokat azonban nem alapjogoknak, hanem alkotmányos jogoknak tekintette. Az Alkotmánybíróság által kidolgozott dogmatika szerint az alkotmányos jogok több, objektív feltétel teljesítése esetén biztosítanak cselekvési lehetőséget, bíróság előtt közvetlenül nem érvényesíthetők, de alanyi jogot fakasztó hatásuk van. Ezzel szemben az alanyi alapvető jogok gyakorlásához objektív feltételek teljesítésére nincs szükség, a jogok széles körű, teljes cselekvési lehetőséget biztosítanak és bíróság előtt közvetlenül is érvényesíthetők.52 Annak ellenére, hogy az Alkotmány nem nevesített külön fogyasztókat megillető jogokat, léteztek olyan alaptörvényi szinten szabályozott alapjogok, amelyeknek relevanciájuk van a fogyasztókra (is). A szerződési szabadság – mint alkotmányos jog – magában foglalja a szerződő felek együttműködését a szerződés megkötése során, így ebből (is) fakad a fogyasztó tájékoztatáshoz való joga. Az emberi élethez és méltósághoz való jog részét alkotja ezenkívül a biztonsághoz való jog, ami – a korábban ismertetett külföldi megoldások alapján – a fogyasztók élethez, testi épséghez és egészséghez való jogának alkotmányos alapjaként fogható fel.53

Elmondható, hogy az Alkotmánybíróság csak érintőlegesen foglalkozott a fogyasztóvédelem kérdéskörével, előbb a gazdasági életbe történő állami beavatkozás megalapozása, majd a véleménynyilvánítási szabadság szükséges korlátozása tekintetében érintette azt. Az utoljára citált határozatot már csak egy lépés választotta el attól, hogy nevesítsen fogyasztói alapjogokat, és konkrétan körülhatárolja a fogyasztóvédelmet mint állami feladatot. Az Alkotmánybíróság ezt a lépést azonban mindmáig nem tette meg. [Későbbi határozataiban az Alkotmánybíróság a szerződés felmondásának jogát – mint a fogyasztót a fogyasztói szerződés alapján megillető magánjogi jogosultságot – érintette, nem bővítette azonban a korábban a fogyasztóvédelemmel összefüggésben kifejtetteket. A tárgykörrel – többek között – a 126/2009. (XII. 17.) AB határozat, az 59/2009. (V. 22.) AB határozat, a 21/2009. (II. 26.) AB határozat, a 49/2011. (VI. 9.) AB határozat, valamint a 22/2009. (II. 26.) AB határozat foglalkozott.]

3. A fogyasztóvédelem szabályozása az Alaptörvényben

A vázolt előzmények után érdemes rátérni Magyarország Alaptörvényének normaszövegére, amely abban a vonatkozásban kétségtelenül meghaladja a korábbi regulációt, hogy kifejezetten tartalmaz rendelkezést a fogyasztóvédelemre. Tekintettel arra, hogy bizonyos alaptörvényi rendelkezések állami feladatként utalnak a fogyasztóvédelemre, az Alaptörvény egyéb szerkezeti egységeiben is találhatók olyan rendelkezések, amelyek összefüggésbe hozhatók e tárgykörrel, az alábbiakban – követve ezt a rendszert – két szerkezeti egységben foglalkozunk a szabályozással. Megjegyzendő azonban az is, hogy az alaptörvényi reguláció nem szól a gazdasági rendről, azonban piacgazdasági elemeket tartalmaz, amelyeket kiegészít olyan új összetevőkkel (például fogyasztók jogainak védelme), amelyek reflektálnak az új korszak kihívásaira.54

3.1. A fogyasztóvédelem mint állami feladat

Az Alaptörvény M) cikk (2) bekezdése értelmében: „Magyarország biztosítja a tisztességes gazdasági verseny feltételeit. Magyarország fellép az erőfölénnyel való visszaéléssel szemben, és védi a fogyasztók jogait.” Az idézett rendelkezéssel összefüggésben az alábbi megjegyzésekre szorítkozunk.

Fontos kiemelni, hogy – illeszkedve az Alkotmánybíróság fentebb vázolt ítélkezési tevékenységéhez – a normaszöveg a piacgazdaság keretei között érvényesülő tisztességes gazdasági versennyel összefüggésben utal a fogyasztók védelmére, lényegében állami feladatként meghatározva. A szabályozás utolsó fordulata szerint Magyarország védi a fogyasztók jogait, ezekről a jogokról azonban az alkotmányozó hallgat. (Torma András már a korábbi Alkotmány normaszövegével összefüggésben is aggályosnak tartotta, hogy az nem adott kellő iránymutatást az államszervezet számára az állami feladatok kijelölése terén.55) Ebből alapvetően két irányba lehet elindulni. Az egyik lehetséges értelmezés szerint – tekintettel arra, hogy a gazdasági verseny tárgykörével egyidejűleg került a témakör szabályozásra – a tisztességes piaci magatartás realizálása az a védendő érték, amely kifejez „fogyasztói jogokat”, így ennek megsértése esetén szükséges és kötelező az állami fellépés a piaci viszonyok között bizonyos ismeretek hiánya miatt hátrányos helyzetbe került fogyasztók védelmében. Ez az alaptörvényi rendelkezés a gazdasági verseny közjó általi korlátozását jelenti, amelyben kifejezésre jut az erőfölénnyel való visszaélés tilalmának mint a fogyasztók jogai védelmének az állam által fontosnak tartott alapja.56

Abból kiindulva azonban, hogy az Alaptörvény nem fogyasztói alapjogokat, hanem fogyasztói jogokat említ, ama értelmezés is helytálló lehet, hogy az alkotmányozó nem kíván fogyasztóspecifikus alapjogokat nevesíteni, inkább a fogyasztókat – a fogyasztói szerződés alapján – megillető, zömében magánjogi jogosítványok védelmében áll az alkotmányozó által előírt állami tevékenység. Ebbe a körbe vonható az Alaptörvény XV. cikk (5) bekezdése is, amely szerint: „Magyarország külön intézkedésekkel védi a gyermekeket, a nőket, az időseket és a fogyatékkal élőket”, mivel ez a rendelkezés megalapozhatná az idézett alanyok mint speciális helyzetükből fakadóan fokozottabb állami védelemre szorulók körét. Megjegyzendő, hogy ez az alaptörvényi szakasz alkalmas lenne a fogyasztókat védő állami intézkedések megalapozására (is), a normaszöveg azonban az állami szerepet leszűkítette a gyermekekre, az idősekre, a nőkre és a fogyatékos személyekre, a fogyasztók azonban kimaradtak az alanyi körből.

Álláspontunk szerint a konkrét fogyasztói jogok legalább utalásszerű említése és a „védelem” megvalósulási formáinak, tevékenységfajtáinak szabályozása elengedhetetlen lenne az erős állami fogyasztóvédelem alaptörvényi megalapozása szempontjából. Az alábbiakban azokat az Alaptörvényben expressis verbis megfogalmazott rendelkezéseket kívánjuk érinteni, amelyek kifejezésre juttatnak fogyasztókra is vonatkoztatható alapvető értékeket.

3.2. A fogyasztói (alap)jogok

A téma részletes tárgyalása előtt indokolt körülhatárolni az említett konkrét jogokat. Ennek szükségességét két szempont is indokolja: egyrészt a szakirodalom és a gyakorlat sem egységes annak megítélésében, hogy mely jogosultságok sorolhatók ebbe a körbe, másrészt pedig eltérő módon és nem mindig egybevágó tartalommal szabályozzák a különböző országok ezeket a jogokat. (Mint arra a korábbiakban már kitértünk, egyes államok kifejezetten szabályozzák a fogyasztói jogokat, míg más alaptörvények expressis verbis erről nem szólnak.)

Az Alaptörvény deklarálja a művelődéshez való jogot [Alaptörvény XI. cikk (1) bekezdés], amely ezáltal magában foglal(hat)ja a fogyasztók oktatását igénylő állami feladatot (is), amelynek során a fogyasztói jogérvényesítéshez szükséges ismeretek közvetítéséről van szó. Az Alaptörvény XIX. cikk (1) bekezdése értelmében: „Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson.” Itt csak utalunk arra, hogy a szociális biztonsághoz való jog állam általi biztosítása ki kell(ene) terjedjen a fogyasztók védelmére is. Követve az Alkotmány által realizált szabályozást, az Alaptörvény is meghatározza azokat a speciális esetköröket, amelyekre a rászorulókról történő szociális gondoskodást vonatkoztatja. (Ennek keretében az anyaság, a betegség, a rokkantság, az özvegység, az árvaság, az öregség és az önhibán kívül bekövetkezett munkanélküliség tekinthető az állami beavatkozás jogalapjának.)

Van továbbá – a fent jelzett értékek között – olyan fogyasztói alapjognak tekinthető érték, amelynek védelme – közvetve – megjelenik több alaptörvényi rendelkezésben is. Az Alaptörvény XX. cikke akként rendelkezik, hogy: „Mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez.” Majd ezt az Alaptörvény XX. cikk (2) bekezdése úgy részletezi, hogy az magában foglalja egyebek között „az egészséges élelmiszerekhez és az egészséges ivóvízhez való hozzáférés” biztosítását. Ebből a rendelkezésből kiolvasható, hogy a fogyasztók egészséghez való joga (ha nem is expressis verbis) megjelenik a szabályozásban, amit tovább hangsúlyoz a fogyasztóvédelem talán legégetőbb problémájának, az élelmiszer-biztonságnak a kiemelése. Megjegyzendő, hogy az „egészséges ivóvízhez való hozzáférés” biztosítása nem csupán az egészségre káros körülmények kiszűrésére vonatkozó állami feladatot foglalja magában, hanem szolgáltatásszervezési kötelezettséget is megállapít. [Ennek kiemelkedő jelentősége kifejeződik abban is, hogy a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény már kötelező települési önkormányzati feladatként nevesítette ezt a kötelezettséget.]

Említésre érdemes és a vázolt kérdéskörhöz kapcsolható az Alaptörvény XXII. cikk (1) bekezdése is, amely szerint: „[…] Magyarország törekszik arra, hogy […] a közszolgáltatásokhoz való hozzáférést mindenki számára biztosítsa.” Ebből a rendelkezésből szintén kiolvasható az egészséghez való jog speciális megjelenése, mivel a közszolgáltatások igénybevétele során „valódi” fogyasztói jogviszony jön létre az állam és a fogyasztók között, amely kontraktusnak az ad kiemelkedő jelentőséget, hogy az állam jelenik meg a szolgáltató pozíciójában, miközben ugyancsak az állam feladata annak kontrollálása, hogy eme jogviszony keretei között is érvényesüljenek a fogyasztóvédelmi jellegű rendelkezések.

IV. Fejezet

Hatósági igényérvényesítés

A fogyasztóvédelmi hatósági igényérvényesítés szabályai rendkívüli fejlődésen mentek át az utóbbi évtizedekben, amely eredményeként a fogyasztóvédelmi igényérvényesítés jelentős része közigazgatási hatósági eljárásokban zajlik.