Copyright © Kovács Krisztián, 2022

Ez a történet fikció, noha sokat merít megtörtént eseményekből, és éppen ezért szeretek úgy tekinteni rá, mint alternatív valóságra. Elvégre melyik regény nem az. Amennyiben valamely epizód vagy szereplő ennek ellenére túlságosan is hasonlít ismert történetekre vagy hús-vér emberekre, az minden bizonnyal csupán a véletlen játéka.

Szüleimnek, mert megtanították,

hogy megszámlálhatatlan szín létezik, nem csupán fekete és fehér.

ELSŐ

1.

Kudarcként éltem meg, mikor huszonnyolc évesen visszaköltöztem a szüleim házába, de az érzés pár nap alatt felszívódott, mint pára az ablaküvegről. Elvégeztem a főiskolát, kommunikáció- és médiatudomány szakon, az utolsó évben gyakornokoskodtam a Magyar Hírlap-nál és a Budapest TV-nél, aztán a Magyar Tükör-nél kaptam életem első állását havi nettó 137 ezer forintos fizetésért, ami épp csak arra volt elég, hogy kifizessem a Fővám téri – két másik sráccal bérelt – lakást, és mellette legyen egy kis apróm ennivalóra, meg esténként fizetni egy kört a többieknek.

Öt évet töltöttem a politikai propaganda útvesztőjében, bizonyos reggeleken hányingerrel küszködve ültem villamosra, hogy elkezdjek egy újabb napot a szerkesztőségben, és talán éppen ezért, a negyedik évben indítottam egy blogot, ahol rendszerellenes tartalommal bíró filmeket és könyveket ajánlottam a látogatóknak. Előfordult, hogy napi száz olvasóm is volt, tehát mindez sokkal inkább volt hobbi; egyszerű időtöltés, kiszakadás a magyar közélet hazug valóságából, de valakinek mégis csíphette a szemét, mert négy hónappal a blog indulása után a főnököm behívott az irodájába, bezárta mögöttem az ajtót, majd a szemben az asztalánál helyet foglaló ügyvédre mutatott, aki fel sem nézett, és aki annyira szürke volt, hogy észre sem vettem, mikor beléptem. Elém toltak egy papírt a közös megegyezéssel való szerződésbontásról, és addig nem nyitották ki az ajtót, míg nem írtam alá. Nem szóltunk egymáshoz három mondatnál többet; mindenki tudta és értette a szituációt, én is láttam már egy s mást a lapnál töltött éveimben, nem kellett hozzá magyarázat.

A mobilomat az asztalomon hagytam. Pech.

Persze vitázhattam volna, kiállhattam volna a jogaimért, a szólás szabadságáért, üthettem volna az asztalt hangosan acsarkodva, mint egy veszett kutya, ahogy többen meg is tették előttem, de valójában mikor felfogtam, mi történik, hirtelen különös melegség futott végig a gerincem mentén, és megszállt a nyugalom. Rájöttem, mennyire gyűlölök ott lenni, mennyire taszítanak a környezetemben lévő emberek, és hiába tudtam, hogyha most aláírok, akkor egyetlen vasat sem kapok végkielégítésként, csak arra tudtam gondolni, hogy negyedóra múlva már hazafelé tartok, beugrom valahova egy kis kínaiért meg néhány sörért, és a délutánomat hanyag semmittevéssel töltöm.

Kértem egy tollat, és megtettem, amire kértek.

A főnököm mosolygott, mikor ajtót nyitott. A legtöbb főnök mosolyog, mikor saját kicsinyességét ravasz taktikai cselként adja el, de aztán láthatóan elbizonytalanodott, amikor ugyanezzel a mosollyal ráztam meg a kezét, és azt ismételgettem: köszönöm, köszönöm, köszönöm. Összeszedtem a cuccaimat, a dobozba rámolva két tucat tollat, egy csomag A4-es papírt, két tűzőgépet, egy vonalzót és két kis méretű noteszt, afféle végkielégítésképp, és hazafelé felhívtam apámat, hogy visszaköltöznék, és ha szüksége van rám, akkor szívesen leszek a segítségére a pályán.

A válasz hosszú hallgatás volt. Nem kérdezte meg, mi történt, miért a hirtelen döntés, mi lett a munkahelyemmel, a karrieremmel, az álmaimmal. Hálás voltam neki, mert azt már én is tudtam, hogy nem lesz belőlem Hídvégi György, sem E. Fehér Pál, de nem álltam készen rá, hogy ezt hangosan is kimondjam.

– Rendben, várunk – ennyi volt a jóváhagyás, majd: – Anyád vacsorára krumplifőzeléket csinált fasírttal.

Egy későbbi beszélgetésünk alkalmával értettem meg, hogy apám hisz az örökölt sorsban. Soha nem érintettünk létfilozófiai kérdéseket, de ma már világos, hogy a szűkszavúságát, hirtelen természetét, önostorozását, és a számára olykor kifejezetten nehéznek és bonyolultnak tűnő családi életben való részvételt a félelem okozta attól, hogy olyanná válik, mint a nagyapám, és hogy emiatt olyanná teszi az anyám és az én életemet, amilyen az övé is volt. Így aztán inkább kívülálló maradt, ami bizonyos szempontból nem sokban különbözött attól a fekete-fehér ködszerű alaktól, aki számomra korábban a nagyapámat jelentette, noha ekkor még nem értettem, nem is érthettem, milyen régre nyúlik vissza, és milyen mélyen gyökerezik ez az érzés a lelkében.

Ő ellenben azt nem értette, hogy attól még, hogy más utat választ, mint az apja, nem biztos, hogy nem okoz legalább annyi szenvedést, mint amennyit ő kapott.

2.

Egyetlen történetről sem tudhatjuk biztosra, hogy igaz; mi magunk tehetjük azzá. A hitünk és a ragaszkodásunk ahhoz, hogy minden úgy történt, ahogy elmesélték. A történetek nem csupán velünk élnek: miattunk élnek.

Tizenkilenc éves voltam, amikor elköltöztem otthonról. A gimnázium utáni első évben eleget tettem apám kérésének, pontosabban azt hittem, hogy eleget teszek neki, amikor ahelyett, hogy egyetemre jelentkeztem volna, maradtam a telepen, és besegítettem a családi vállalkozásba: futballpályákat adtunk bérbe.

A Grund telephelyén két standard nagypálya kapott helyet, pontosan illeszkedve a FIFA hatályos szabályaihoz – nem mintha számított volna –, és azon túl három, műfüves borítású kis méretű pálya, vagy ahogy arrafelé hívták, a Ketrec.

2006 környékén virágzott az üzlet, egy évvel korábban adtuk át a harmadik műfüves standot ötsoros, műanyag székes lelátóval, amit az egyik helyi klub azonnal három évre bérbe vett állandó havi díjért; itt játszották a meccseiket, és az edzéseket, edzőtáborokat is nálunk tartották. Hétvégente gyerektornákat rendeztünk, hétköznap esténként fiatalok és felnőttek bérelték a standokat; mifelénk a nap fordítva járt, igazodva a vendégek munkaidejéhez, azaz késő délután nyitottunk, általában négy-öt óra tájban, és legkésőbb éjfélkor zártunk, de előfordult, hogy a pályák elrendezése, a büfé takarítása, az italok feltöltése vagy a karbantartási munkák miatt csak hajnali egy-két óra körül kerültem ágyba, másnap aztán tizenegy-dél tájban keltem, és legkésőbb négykor megint lent voltam a pályán, hogy előkészítsem a beosztás szerint a terepet.

Apám fogadhatott volna alkalmazottat – futotta volna rá –, de kétlem, hogy életében bárkiben is igazán bízott önmaga mellett, a felajánlásomat a munkavégzésre pedig kíméletlenül kihasználta, és egyetlen percig sem mutatta, hogy hálás lenne érte. Más szülők bosszankodtak, amiért a gyerekük tizennyolc évesen a munkát választja a tanulás helyett, ő viszont – ahogy sok minden mást, úgy ezt is – természetesnek vette, és ugyanígy tett volna, ha másként döntök. Talán ezért is volt a kapcsolatunk olyan végtelenül steril, mert sosem tettünk fel kérdéseket, mintha csak a saját arroganciánk hitette volna el velünk, hogy szavak nélkül is értjük egymást.

A Grund 1989 óta működött apám felügyelete alatt, aki a saját két kezével pofozta ki, vetette be fűmaggal, öntözte, festette, karbantartotta, hogy mire az utolsó szovjet katona is elhagyta az országot, a fiatalok már javában rúgták a bőrt éjszakába nyúlóan. Ezért alighanem minden tiszteletet megérdemelt, mert éjjel-nappal egy olyan vállalkozásban dolgozott, amit szívből gyűlölt, és amiről akkor még azt sem tudta, egyáltalán a kezében maradhat-e, ellenben olyan jól fizetett, hogy marhaság lett volna otthagyni. Emlékszem, egyszer – talán tízéves lehettem – egy X-Men-képregény felett ülve megkérdeztem tőle, hogy melyik a kedvenc futballcsapata.

– Egyik se. Utálom a focit – felelte. Tízévesen nem elvárható, hogy egy gyerek pontosan értse az ehhez hasonló paradoxonokat, neki is szegeztem anyámnak a kérdést, aki csak annyit felelt:

– Ez bonyolult. Apád bonyolult lélek – amivel csak tovább tetézte a bizonytalanságomat, és növelte apám megközelíthetetlenségének mítoszát.

Apám a könyvek megszállottja volt, a háborús regények nagy rajongója, így én előbb találkoztam Mailer, Hemingway, Remarque, Joseph Heller meg Irwin Shaw nevével, mint Micimackó-val vagy A kis herceg-gel. Akadtak örök kedvencei, melyekből két-három különböző kiadású példányt is őrzött a polcán, nem feltétlenül azért, mert a sok olvasás használhatatlanná koptatta volna az előzőt, egyszerűen csak így adózott annak, amit szeretett.

Sosem próbált rávenni az olvasásra, mégis az, hogy tizenöt éves koromban a Meztelenek és holtak, az Akiért a harang szól meg az Oroszlánkölykök gyűröttes példányaival a táskámban indultam az iskolába, teljességgel természetesnek hatott. Ez 2003 környékén volt, a legtöbb barátom az Age of Empires-t, a Command & Conquer-t meg a Call of Duty-t ismerte csak, nekik az ujjaik fájtak a billentyűzettől, nekem meg a nyakcsigolyáim, mert a pad alatt, az ölembe rejtett könyvet olvastam.

Megkérdeztem apámat, miért nem lett belőle író vagy újságíró. Ez akkor volt, amikor már megértettem, mit jelent a munkája és az élete közti furcsa ellentmondás, és megpróbáltam megérteni azt.

– Nem tudnék ilyet írni. – A 22-es csapdájá-t tartotta a kezében, a borítóján úgy tűnt, egy félbevágott katona ácsorog a pusztaság közepén. – Se másmilyet.

Az állandó szűkszavú válaszok mögött húszéves fejjel egy bizonytalan önérzetű ember kishitűségét ismertem fel, aki emiatt olyan életre ítélte magát, amit gyűlöl, és aki megvetendőnek tartja mindazt, amit nap mint nap tesz. Persze akkor még sejtelmem sem volt, hogy mi lapul a háttérben, és ahogy már említettem, sosem jutottunk el odáig, hogy kérdezzünk a másiktól.

Hónapokkal azt követően, hogy a Magyar Tükör szerződést bontott velem, a napjaim tűrhető egyhangúságba torkolltak, és az apám által megszabott, irreális fizetésért – az újságírói jussom közel duplájáért – gürcöltem napi tíz-tizenkét órát, költségem gyakorlatilag nem volt, és jól éreztem magam. Mi az, hogy jól, majd kicsattantam, pedig a munka fizikailag megterhelt ugyan, de ettől függetlenül tökéletesen unalmas volt, egyhangú, néha kifejezetten idegesítő, én pedig újra gyerek voltam, akire az anyja főzött. Lili azt mondta erre, ha az ember túl közel van a családjához, nem látja a hibákat a képletben. Szeretnék mesélni Liliről, közös történetünk hosszú és kalandos, és legalább annyira meghatározója az életemnek, mint a 2015 nyarán történtek, de ott még nem tartunk. Mindenesetre a megérzései ritkán csalták meg, különösen velem kapcsolatban.

– A lelkiismeret luxuscikk. – Ezt Szélessy Tamás mondta, a Fővám téri lakás másik lakója és kollégám a lapnál. – Nekünk nem osztanak olyat, pedig van rá jegyünk, de inkább mindig becseréljük valami izgalmasabbra.

Nem szerettem a cserét, és az izgalom sosem helyettesíti az igazságot; ez volt az, amit képtelen voltam megtanulni, ez volt az, amit Tamás sosem értett meg, amikor „lóbaszó idiótának” nevezett, ahogy az utazótáskámmal a vállamon becsuktam a lakásajtót, hogy hazainduljak Pesterzsébetre. Valójában alighanem a tragédia elől menekültem, ami később őt is bekebelezte.

Azóta nem beszéltünk. Egy telefonhívás a múltból bármikor képes megzavarni, ösztönszintű gyanakvásra sarkall. Rossz természetre vall, tudom. Mindenkiről rosszat feltételezni, hátsó szándékot sejteni, pedig ez csupán biztonsági játék, mert én tudom, mivel jár újságírónak lenni. Naivitásnak tűnt azt gondolni, hogy Tamást a jó szándék vagy valamiféle megmagyarázhatatlan segítőkészség hajtja; nem akarom degradálni a szakmát, de az újságíróknál a gondolat, a tett és a szó nem mindig van szinkronban.

– Reméltem, hogy még ez a számod, minden oké veled? – szólt a telefonba.

– Hogy minden oké-e velem? – Apám kistraktorjának nyergében ültem, a kettes standard pálya kellős közepén, a tarkómat a szombat délelőtti nap sugarai perzselték, a távolban narancs- és citromsárga lakóházak emelkedtek délibábként a forróságban reszkető horizont fölé.

– Igen – felelte derűs hangon. – Rég nem beszéltünk.

– Éppen ezért nem értem a hívásod.

– Ugyan már, csak nem neheztelsz?

Tamás Nagytétényről származott, az apja a Csepeli Baptista Gyülekezet mindenese volt, megrögzött jobboldali; az a fajta, aki nem viseli el az ellentmondást, akinél nem létezik konszenzus, és aki számára a fizikai feddés és az ideológiai alapú katekizmus közt nincs számottevő különbség, ahogy a vallás és a politika közt sincs. A fia ebben a szigorban cseperedett, egy olyan zárt világban, ahol az abortusz meg a homoszexualitás egyaránt az ördög kísértése, és ahol az ellenvélemény megfogalmazása hitbéli elcsábulást jelent. Mindent elkövetett érte, hogy megfeleljen az apjának, és bár én tudtam róla egy s mást, még mindig azt az irányvonalat szolgálta, amit gyerekként a fejébe vertek, és most a Magyar Tükör volt az eszköze hozzá.

Tamás nem volt rossz gyerek, nem valamiféle vallási vagy politikai tébolyult, a neveltetéséhez képest nagyon is világi nézeteket vallott, de azoknak csak a barátai körében adott hangot, ha már megivott három-négy Unicumot. A legnagyobb átok, amit magával cipelt, az apjától való halálos rettegés, ami rábírta, hogy mindaz ellen emeljen szót, amivel egyébként mélységesen képes volt azonosulni.

– Irigyellek – mondta egyszer az egyik Király utcai névtelen romkocsma belső teraszán az állott cigarettafüstben, ami úgy kaparta a torkom, hogy gyorsabban kellett innom, mint ahogy jólesett volna. A levegőt a sülő hamburgerpogácsa zsíros bűze ülte meg, a háttérben a 90-es évek popslágerei szóltak, akkor épp a Creep a Radioheadtől, ami észrevétlenül váltott Tupac Shakur California Love-jába.

– Ugyan miért?

– A te apád sosem kér számon semmit. Nincsenek elvárásai. Légüres térben lebegsz. Nincs ellenállás. Bárhol kiköthetsz, bárhova sodródhatsz – részeg volt és elkeseredett. – Bárhova, baszd meg! – ismételte meg fennhangon, és a kiürült söröskorsót a bádogasztalhoz csapta, mely megkondult, mint a templomi harang. A pincér felénk pillantott, intettem neki, hogy nincs gond, és sejtettem, hogy aznap nem biztos, hogy kapunk ott még egy korsóval.

– Tehát akkor ez lenne a normális? – kérdeztem vissza.

– Normális? Normális, baszd meg?! Mi az, hogy normális?

– Ezt kérdezem én is.

– Faszom tudja! – kiabálta. – Tudod, mit mondanak a mozdíthatatlan tárgyról meg a megállíthatatlan erőről? Na, én így érzem magam. Kibaszott robbanásközelben – elhallgatott, én pedig tudtam, hogy másnap már nem emlékszik majd mindarra, amit mondott. Az alkohol elfátyolozta a tekintetét, talán látott engem, talán nem is hozzám beszélt; sokkal inkább mintha valamiféle imát mormolt volna maga elé. – Lehet, hogy egyszer megölöm a szarrágót.

– Most viccelsz, ugye? – ismertem az előéletét, az apjához való viszonyát, a dühöt, amit hosszú évek óta magával cipelt, így ez többnek tűnt egyszerű részeg hőzöngésnél.

– Persze nem fogom – a hangja álmos lett, a mozdulatai ólmosak, mint aki készül lefordulni a székről. – De valaki megtehetné. Komolyan. Fizetnék is érte, hogy valaki kinyírja a ganét. Azzal is megelégednék, ha csak jól szarrá vernék, de úgy istenesen.

– És ha megmondanád neki, hogy mi a bajod vele? Tudom, túlságosan prózai megoldás, de talán segítene.

Horkantva felnevetett.

– Dugd fel a balfasz jótanácsaidat! – aztán kissé halkabban. – Te elmondtad már az öregednek, hogy mi bajod vele?

A beszélgetés hányásba torkollt, a helyről azonnal kidobtak mindkettőnket, Tamás pedig annyira kiütötte magát, hogy másnap képtelen volt felkelni, én jelentettem beteget a nevében. Annak a beszélgetésnek ott és akkor kellett véget érnie, még jóval azelőtt, hogy végleg rám terelődne a szó, mert a kérdésekre nem voltak válaszaim, ugyanakkor még azt sem tudtam, hogy egyáltalán van kérdés, melyre választ kell találnom; éppen ezért tűnt olyan végzetszerűnek az a váratlan telefonhívás, mely utolért a kettes standard pálya gyepszőnyegén.

– Nem arról van szó, hogy nem álltam melléd. Ez egy baromság, te is tudod. Itt nincsenek oldalak, ez egy munkahely. Ugyanakkor mégsem csak az. Egy küldetés. Egy irányba kell evezzünk.

Tamás folyton úgy érezte, meg kell magyaráznia, mit és miért tett, mert úgy vélte, ha a környezete világosan érti a motivációit, azzal minden cselekedetét – legyen jó vagy rossz – racionalizálni tudja; attól kezdve pedig, hogy az emberek értik a tettei vagy a szavai hátterét, ő már nem hibáztatható értük.

– Nézd, ideát megváltoztak a dolgok, mióta elmentél – folytatta. – Ez a rendszer maga a vasszigor, katonákat nevel, és az ember nem akarja, hogy a sorból épp az ő cerkája lógjon ki.

– Tehát minek köszönhetem a hívásod? A tapasztalataim alapján vagy segítség kell, vagy információ, de elképzelésem sincs, hogy hogyan segíthetnék neked bármelyikben is.

A Helsinki-autóhídon egy vijjogó mentőautó kereste az utat a délutáni forgalom sűrűjében. Szirénák, motorzúgás és lángoló forróság. A traktor nyergében ülve messzinek tűnt a civilizált nagyváros.

– Jogos. Egyenes, tiszta beszéd – felelte. – Lényegében utóbbi: információt kérnék Vojvoda Lászlóról.

– Mármint apámról?

– Nem… nem. – Úgy hallottam, lapozgat valamit, talán egy noteszt; akadtak még köztünk régi vágású alakok, Tamás szerint egyébként sem vehető komolyan az az újságíró, aki nem ápol romantikus kapcsolatot a papírral. – Vojvoda Lászlóról, a nagyapádról.

A mi családunkban soha, senki nem nevezte nevén a nagyapámat, de az viszonylag korán világossá vált, hogy ez nagyrészt apám kívánalmai szerint történt így. Persze mindenki tudta, hogy van neve; egy név, aminek első felét az apjától örökölte, a másodikat talán az anyja adta neki, de azon ritka alkalmakkor, amikor szóba került, mindenki csak utalt rá, vagy annyit mondott: „a nagyapád”. Attól, hogy kimondva hallottam a nevét, az alak az egyetlen róla fennmaradt fekete-fehér fotóról hirtelen megmozdult, vonásai megteltek élettel, vágyak, álmok, törekvések, gondolatok rajzolták fel a jelleme kontúrjait egy olyan korból, ami nekem túl távolinak, az öregeknek pedig még mindig túl közelinek tűnt.

– A nagyapám meghalt. Agyvérzésben. Régen, 1983-ban. Nem is ismertem – feleltem kísértetiesen apámra hajazó szófukarsággal.

– Igen? – ismét lapozgatás. – Értem. Mindenesetre érdekes adalék.

– Adalék? Miféle adalék?

– Esetleg beszélhetnék apáddal? Váltanék vele is pár szót. Hátha ő tud közelebbit.

– Mivel kapcsolatban?

– Csak egy forrást akarok ellenőrizni, semmi több. – Hát persze. – A nagyapád – mondta aztán, mikor már vagy negyven másodperce csak hallgattam. – Vojvoda László Zsigmond, született 1926. február 1-jén, anyja neve Szép Karolina, jól mondom?

Szégyenérzet fogott el. Rájöttem, milyen csekély információt őrzök a családomról, mert képtelen voltam reflexből megerősíteni az adatai pontosságát, amitől aztán úgy éreztem, tudatosan zártam ki az ősöket az életemből, akik nem hiába maradtak fényképszerű emlékek, ahelyett, hogy a saját vérem eredetévé váltak volna.

Éreztem már ilyet korábban is: a Magyar Tükör szerkesztőségében, azon a napon, mikor a lapigazgató behívott az irodába, ami kávé, cigaretta és Hugo Boss parfüm bűzét őrizte. Rám nézett, és azt mondta:

– Könnyítsük meg egymás dolgát! – ami sokkal szebben hangzott, mint a „ne nehezítsük meg”, mely fenyegetésnek tűnt volna, ez pedig inkább egy baráti jobbosnak; nagy kár, hogy arrogáns biccentése az asztalon heverő és az aláírásomat váró kilépési papírokra elrontotta a búcsú békés összképét. Mégis szükség volt rá; a szükséges rosszra, ami a fejedbe száll, mint az abszint, mert rájöttem, hogy amit évek óta tudok, és ami ellen némán küzdök, valójóban tönkretesz, ha hagyom. Ködös ráébredés ez, ahogy látszólag váratlan ingerek felülírják romantikus törekvéseidet, és bár magad sem tudod, de valójában új idővonalat indítanak az életedben. Az az incidens tehetett róla, hogy akkor éppen egy futballpálya közepén egy kistraktor nyergében ültem, és boldogabb, nyugodtabb, kiegyensúlyozottabb voltam, mint a diploma óta eltelt időben bármikor. Persze az életben minden történet véges; véget kell érnie, ha később igazán jól akarjuk elmesélni.

– Igen. Igen, úgy tudom. De miről…

– Köszönöm, ez elég is! Örültem, hogy beszéltünk. És ne neheztelj, nincs miért, meg amúgy is… az a szar csak felőröl! – mondta, és letette.

Így kezdődött.

3.

Hittem a hazugság erejében. Alighanem mindenki hisz benne, amíg előnye származik belőle, vagy amíg egy beláthatatlan esemény darabokra nem töri a hazugság illúzióját. Persze a legtöbben azt követően is hisznek benne, mert egy eléggé kitartóan sulykolt hazugság alig-alig különböztethető meg az igazságtól, az emlékezet ráadásul hamis barát, észrevétlenül kutyulja össze a kettőt, és ami születik belőle, az maga az élet.

A hazugság törvényszerűen véges folyamat, masszív felépítmény, melynek tégláit legtöbbször a hozzánk legközelebb állók hordják össze. Ez már csak így van, mert családban a hazugság nem mindig bűn, hanem a másik megóvásának egyik eszköze.

Az én hazugságom – mármint, amivel engem óvtak, ki tudja, mitől – nyolcéves koromban kezdődött, és nagyapámról szólt. Akkoriban nagyapám nem jelentett többet a számomra, mint a karácsonykor apám szemében ülő könnycseppeket. A családi összejövetelek látszólag az emlékezés ünnepei, és csak viszonylag későn tűnt fel, hogy nagyapám rendre kimarad a nosztalgiából. Emiatt nekem sokkal inkább legenda maradt, egy ködszerű fekete-fehér alak, amilyennek az egyetlen róla megmaradt fotón is láttam, amelyen a Duna-parton áll kockás, kinyúlt ingében, mezítláb, vászonnadrágja feltűrt szárát igazgatva, fején szalmakalap, miközben mosolyog, és vélhetően arra készül, hogy a tajtékos vízbe gázoljon. Talán tizenhat-tizenhét éves lehetett, emiatt számomra mindig is egy ravaszul mosolygó tinédzser alakjában jelent meg. Sosem láttam magam előtt középkorú férfiként, sem őszülő nyugdíjasként. Abba a fotóba beleégett egész generációjának bizakodása, mely még nem ízlelte meg a második világháború gyötrelmeit, az éhezés, a nélkülözés poklát. Az a kacér mosoly teli volt reménnyel.

1983. április 7-én halt meg agyvérzésben. Mindössze 58 éves volt. Reggel kisétált az újságért, aztán az összecsavart lappal a hóna alatt hátraindult a régi disznóólakból átalakított kutyakennelekhez, ahol a család két vizslája várta a reggelijét. Ha most eszembe jut ez a történet, látom magam előtt a nyújtózó és farokcsóváló kutyákat a nap fényének derengésében, akiknek egy tizennyolc éves vézna fiú mosolyogva cseréli a vizét az itatónak szánt bádogvödörben; hallom a vödör koppanását a kennel betonján, érzem a szagokat, a száraz szalma illata keveredik a kutyák bundájának pézsmabűzével, melyet lágyan meghint az újság alig pár órás nyomdafestékszaga.

Nagyapám megsimogatja a kutyák fejét – apám a nevüket már nem tudta felidézni, az egyikőjük öreg volt, pár héttel követte nagyapámat –, aztán visszaindul a házba, de még mielőtt átlépné a küszöböt, kihúzza az újságot a hóna alól, és fellapozza a sportrovatnál. Az újságok még mindig az 1982 nyarán kirobbant totóbotrányról cikkeznek, a javában zajló nyomozásról, de nagyapámat csak a heti forduló eredményei érdeklik: a Budapest Honvéd négy ponttal van lemaradva a Rába ETO-tól, eggyel a Fraditól – néhány hónappal később ebben a sorrendben ér majd véget a szezon, és az ETO a harmadik bajnoki címét szerzi –, amikor arca savanyú grimaszba torzul, előrebukik a lépcsőre, az eséstől két foga kitörik, de ebből az orvosok szerint már semmit sem érzékel. A halál gyors, hatékony és kíméletes volt, ha eltekintünk attól, hogy túl korán jött el érte.

Sosem jutott eszembe megkérdőjelezni a történetet. Egy gyerek számára a családja történelmét a szülők és nagyszülők szóbeszéde írja; ez a családi múlt megmásíthatatlan törvénye, hibát keresni benne olyan, mint megkérdőjelezni, hogy a Föld gömb alakú, és a Nap körül kering. Egy gyermek élete ehhez hasonló egyetemes igazságokkal van tele, míg a tudata fel nem ébred hosszúra nyúlt bóbiskolásából: anyának és apának mindig igaza van, a mamánál mindig van csoki, a papa mindig megengedi, hogy leszürcsöld a csapolt sör habját; ez itt a béke szigete, egy eldugott tér, ahol örökké biztonságban vagy. Mindez nem is hazugság, inkább naiv ígéret, és amikor darabjaira törik, a szilánkok felsértik az ember öntudatát.

Alig egy héttel később megjelent egy cikk a Magyar Tükör főoldalán. Reggel került ki, nem sokkal hét óra után, mert bármily meglepő, akkor olvasnak a legtöbben – gyors pillantás a hírportálok főoldalára, mielőtt elkezdődne a munkaidő –, és viszonylag hamar minden más magazin is átvette. A kereskedelmi és köztévék a híradó esti kiadásában foglalkoztak vele, rá két napra egy népszerű YouTube-riportműsor és két televíziós közéleti talkshow is megvitatta a témát az ELTE és az MTA történészei segítségével, aztán egy-két napon belül jobb- és baloldali politikai műsorok is elmondták róla a véleményüket, a Facebookon pedig vezető politikusok foglaltak nyíltan állást a kérdésben. Utóbbi persze olcsó és súlytalan propagandafogás, de arra elég, hogy azokhoz is eljusson, akik addig nem is hallottak róla.

Évekkel később többen is azt mondták nekem, hogy amikor először olvasták az esetet, leginkább a 2010-es Biszku Béla-botrány jutott az eszükbe, pedig itt valójában egészen másról volt szó, de a tálalás és a hangnem követ dobott a magyarság öntudatának poshadt állóvizébe, a felkorbácsolt hullámok pedig egészen Pesterzsébetig, a Grund kovácsoltvas bejáratáig értek.

Apám nem olvas újságot; amióta negyvenéves kora környékén megromlott a látása, inkább nem olvas egyáltalán, mert a szemüvegtől rémes fejfájás tör rá, így internet elé is csak akkor ül, ha tartozékokat rendel, amiket aztán vagy felhasználunk később, vagy örökre a telep nyugati csücskénél lévő raktárba száműzzük. Az ottani kacattemető mára keserű emlék; az egész olyasmi, mint a családunk múltja: csupa látszólag haszontalan dolog, amikről valamikor, valaki úgy döntött, hogy nincs értelme beszélni.

A cikket nem Szélessy Tamás jegyezte. Nem jegyezte senki. Írások író nélkül, névtelen leleplező cikkek divatja. A független lapok még nem ültek fel a hullámra, a kormány szócsövének számító portálok viszont kizárólag így működtek, mintha csak a teljes szerkesztőséget egyetlen kollektív és összetartó tudatként akarnák megidézni; bele sem gondoltak, hogy elvették azt a két dolgot az újságíróktól, ami megkülönböztette őket a névtelen tömegtől: az arcukat és a nevüket.

A cikk a következő címmel jelent meg: Bűn és büntetlenség, avagy magyarok a Hitlerjugendben. Az író vagy írók – a kollektív tudat – tényszerű közléssel indítottak, a második világháború utolsó évének megfestésével, aztán áttértek Hitler és a náci párt magyarokkal összefüggésben álló intézkedéseire. A Führer 1942 nyarán elindította a Fall Blau-t a stratégiai jelentőségű Sztálingrád elfoglalására. A város fontos kereskedelmi útvonalak csomópontjában helyezkedett el, a neve miatt pedig ideológiai győzelemnek számított volna, ha a németekből, olaszokból, románokból és magyarokból álló hadsereg képes benyomulni az éhező és fegyverhiányban szenvedő szovjetek védte falak közé. A szovjetek azonban ismerték a várost és azt a rémisztő hideget, amit a támadó csapatok még csak elképzelni sem tudtak addig. 1943. február 2-án – nagyapám 17. születésnapja után egy nappal – a szovjetek elsöprő győzelmet arattak, és megfordult a háború menete.

Hitler utasításba adta többek közt Baldur von Schirachnak, a Hitlerjugend vezetőjének, hogy kezdje el integrálni a szervezet tagjait a harcoló egységekbe. A 10 és 18 év közti német fiatalok 60%-a akkor már a szervezet tagja volt, ami azt jelentette, bőven akadt utánpótlás a fronton elszenvedett vereségek után, de 1945-re a helyzet egyre rosszabbra fordult; a partraszállás óta már nem az volt a kérdés, a Harmadik Birodalom elveszíti-e a háborút, sokkal inkább az, hogy az amerikai vagy a szovjet csapatok nyerik-e a Berlinért vívott versenyfutást.

A lap szerint Von Schirach 1944 decemberében – de lehetséges, hogy már novemberben – adta parancsba, hogy a Németországgal szövetséges országok fiatalságát sorozzák be a Hitlerjugendbe, és amint lehet, vigyék őket Berlinbe, onnan pedig a Franciaországból előretörő szövetséges csapatok ellen. Idehaza október vége óta már Szálasi és a nyilasok voltak hatalmon, és azonnal megkezdték a 16 évnél idősebb fiatal fiúk Németországba hurcolását, akik leventeként kezdték meg az utat Németországba, hogy ott aztán az immár számos toborzási alapelvét elhagyó Hitlerjugend tagjai lehessenek. A szervezet véres és kegyetlen természetéről volt hírhedt a 12. Hitlerjugend SS-páncéloshadosztály ardenne-i apátsági mészárlása óta.

A toborzás egyszerűen zajlott: katonák jártak házról házra, kérdés nélkül hurcolták el a 16 évnél idősebb fiúkat – előbb csak a sváb származásúakat, aztán már feltétel nélkül bárkit –, akiket aztán Budapesten, Győrben és Komáromban vagonokba zsúfoltak, és a vonat elindult nyugatra. A műveletet hevenyészve, kapkodva és káoszba fúlva végezték, mert a szovjet tankok keleten már benyomultak Pestre.

A cikk név szerint kitért az újságnak nyilatkozó, máig életben lévő túlélőre. Gálik Béla erőszakról beszélt, annak emlékét idézte meg, miként zsúfolták vagonokba őket, hogy meginduljanak Berlin felé. Akkor idehaza még sehol sem esett szó a haláltáborokról, Auschwitz-Birkenau csupán egy titok volt a sok közül, amiről csak az tudott, aki látta, érezte és átélte, ám ekkor még messze volt a táborok felszabadítása, melyek létét a nácik nem verték nagy dobra. A vagonok tehát látszólag ugyanazt jelentették, mint ami 1943 táján történt a sárga csillagot viselő zsidókkal.

Ez a Gálik a riport szerint először is kikötötte, hogy hiába töltötte be nemrég a kilencvenkettőt, ő ma is megrögzött kommunistának vallja magát, és haláláig az marad. A portréfotón, amit a cikkhez mellékeltek, egy összeaszott öregember ült a tolószékében páfrányok és filodendronok közt, a háttérben Lenin bekeretezett fotójával, amit egy szál rózsa díszített.

Az eszmék nyerik a háborúkat – mondta –, a fasizmus azért bukott el, mert laza földre nem lehet építkezni. A riportból úgy tűnt, Gálik tisztában van vele, mit okoznak majd a szavai, tudta, hogy a történetnek súlya lesz, visszhangja, de nem érdekelte. A földi létezésen túl úgyis csak üresség tátong, kozmikus sötét tér, amiben öntudatlanul lebegünk. Profetikus kinyilatkoztatásnak tűnt, vagy még inkább önkényes fröcsögésnek; képtelen voltam komolyan venni.

Gálik, mintha egy burleszkfilm cselekménysorát regélné, úgy elevenítette fel, miként terelték le őt és társait Linzben a vonatról, és milyen szedett-vedett eljárás után kapták meg a sorozóleveleiket 1945. január elején. Gálik szerint először Jugoszláviába, a jasenovaci megsemmisítőtáborba akarták küldeni őket – noha ekkor még nem tudták, mi várhat ott rájuk, és milyen táborokról is suttognak tulajdonképpen –, aztán később mégis úgy határoztak, hogy a francia–német határvidékre vezénylik őket, ez azonban végül nem történt meg, mert ugyanezekben a napokban a szövetséges csapatok a végső offenzívában bombázni kezdték a német városokat; Drezdát például a földdel tették egyenlővé.

Gálik története telis-tele volt lyukakkal, amit alighanem a riporter irányított kérdései hoztak létre, nem pedig a foszladozó emlékanyag. Az öregember mesélőkedvét látva arra gyanakodtam, hogy a riporter többórányi rögzített, alapvetően tömény és néha céltalan anyagból volt kénytelen dolgozni, a végeredmény pedig inkább a saját kreativitásán, semmint a tényeken múlt.

Ennek megfelelően az a rész, melyben Gálik kifejtené, hogy miként indultak gyalog haza Linzből, miután közel háromhavi veszteglés után megszöktek a nácik elől, nem derült ki, az viszont igen, miként érték el a magyar határt pontosan egy nappal azt követően, hogy május 8-án Németország letette a fegyvert. Gálik önmagának tulajdonította a javaslatot, miszerint kis csoportokban szökjenek meg a városból, és külön utakon menjenek, amivel nem keltenek túl nagy feltűnést, mert bár az elburjánzó káoszban már nyilván nem fogják követni őket, de ha egy német tiszt azonosítja a bandát, dezertálásért helyben kivégzik őket.

Gálik egy bizonyos Nádor Ervinnel és Vojvoda Lászlóval, a nagyapámmal indult volna délnek. A két hete tervezett szökés közben egy Zsótér Kálmán nevű, alig tizennégy éves fiú is csatlakozott hozzájuk. A Duna vonalát követve Amstetten felé indultak. Életük talán legiszonytatóbb tele tombolt, térdig érő hóban gázoltak elnyűtt csizmáikban, emiatt lassan haladtak, lépésben, és csak a folyót figyelték, ahogy néma szellemként követi őket.

Alig fél napon át gyalogoltak, de úgy tűnt, legalább egy hete úton vannak, így mikor a behavazott fenyvesek közül néhány magányosan álló vályogház pislantott rájuk, úgy döntöttek, megpihennek. A néhány száz lelket számláló Mauthausen a folyó északi oldalán, épp Felső- és Alsó-Ausztria határán állt. Egy csűr padlására húzódtak be a jéghideg és metsző alpesi szelek elől, és befészkelték magukat a szénába, ám bármilyen kényelmes is volt ott, szívükben a hazatérés testet melegen tartó reményével, előbb-utóbb megadták magukat az éhségnek. A megfeszített és kényszerű hóban gázolás elvette minden erejüket, utoljára két nappal korábban ettek némi kenyeret és sajtot, még mikor tervezgették, melyik lehet az ideális időpont, hogy maguk mögött hagyják Linzet. A Hitlerjugend igazolványát maguknál tartották, hátha még előnyt is jelenthet a hazaúton, a horogkeresztes karszalagot a zsebükbe gyűrték, a laktanyában kapott zubbonyaikat pedig kifordították, nehogy egy hazafias katona agyonlője őket, mint dezertőröket.

A pajta, aminek az emeletén meghúzták magukat, üres volt. Megszáradt és kővé fagyott tehéntrágya jelezte az állatok egykori helyét az elhagyatott karámokban. A németek bizonyára hetekkel vagy hónapokkal korábban elhajtották vagy levágták őket. Üres volt a tyúkketrec, sem tojást, sem más ehetőt nem találtak, a pajtától északra álló vályogtetős házban pedig nem láttak fényeket pislákolni, így nagyapám és Gálik úgy döntöttek, szétnéznek odabent.

Gálik azt mondta, fordítsák vissza a zubbonyaikat, és mutassák fel az igazolványukat, az majd talán kölcsönöz nekik némi tekintélyt, hogy ne csak éhenkórász szökevényeknek tűnjenek. Fegyvert nem kaptak a sorozóbizottságnál, a szökés során nagyapám által zsákmányolt zsebkést talizmánként őrizgették, azzal azonban mégsem állíthattak be a házba, így szerencsével akkor járhattak, ha nácinak hiszik őket. Ez február elején történt, a háború vége még három hónapot váratott magára, de nekik akkor még fogalmuk sem volt, hogy a szövetséges csapatok már Berlint szorongatják, Hitler pedig javában a politikai végakaratát diktálja Martin Bormann-nak.

A házban egy háromtagú család lakott. Két lány, az egyikük tizenhat, a másik tizennyolc éves, és az anyjuk, aki Gálik szerint nem lehetett idősebb negyvennél. Az öregember megnyerő természetességgel ecsetelte, mennyire megriadtak az igazolványt és a zubbonyt látva, és hogyan pakolták ki az asztalra a megmaradt tejet, kenyeret és némi kolbászt, amikor Gálik rájuk mordult, hogy kimozdítsa őket a szótlan rettegésből.

Fiatal fiúkról lévén szó, az étvágyuk nem csupán az ételre korlátozódott. Gálik szerint ő és nagyapám már sokat próbált hódítóknak számítottak – nem vicc, ezeket a szavakat használta –, de Nádor és a hozzájuk képest szinte kisgyerek Zsótér még sosem volt nővel, nagyapám pedig állítólag felvetette, hogy mi lenne, ha itt helyben avatnák férfivá. Nádor alig múlt tizenhét, így a család tizenhat éves, kisebbik lányát szánták neki, Gálik volt a legidősebb, ő vállalta az anyát, nagyapám pedig a már felnőttkorú nővért, ahogy Gálik mondta, testvériesen megosztozva a testi gyönyörökön.

Bármilyen rémisztő is a történet, ha nem szerepel benne nagyapám neve, alighanem elolvasom, megcsóválom a fejem, aztán egyszerűen tovább kattintok. Nem tudom, mikor vált a világ ilyen érzéketlenné a gyengék bántalmazására, mikor ismerte el végleg, hogy a hatalomnak bármit megenged, mikor történtek azok a változások, melyek miatt egy-egy ilyen történet el sem éri az ingerküszöbünket, mióta vagyunk képesek úgy legyinteni minderre, mintha csak a holnapi időjárásról olvastunk volna. Ezek a borzalmak csak akkor kézzelfoghatók a mindennapok csendes apátiájában, ha a vádak a saját családunkat érik. Akkor hirtelen minden fontos társadalmi és etikai kérdés megoldása égetően szükségessé és sürgőssé válik. Márpedig akkor már általában késő.

Gálik – vagy a riporter – talán csak kegyeleti okokból nem ment bele a részletek taglalásába, csak annyit említett, hogy a kisebbik lány volt a leginkább készséges, a legtöbbet pedig az anyjukkal kellett küzdeni. Mintegy zárszóként csak annyit fűzött hozzá: ezt teszi a háború.

4.

Apám aznap sokáig ki sem mozdult a műhelyből. A kettes futballpálya mellé korlátot terveztünk állítani, hogy ne csupán az oldalvonal válassza el a műanyag székekkel kirakott lelátót a küzdőtértől, ehhez csiszolta a tartócölöpöket, hogy másnap, amikor belekerülnek a betontalapzatba, már csak festeni kelljen őket. A festék beszerzése és maga a festés is az én reszortom volt. Ha belegondolok, kevés alkalomra emlékszem, amikor apám huzamosabb időre elhagyta volna a telepet, talán túlságosan is megszokta, hogy az emberek hozzá jönnek, így nem is volt onnan hova mennie. Az esetek túlnyomó többségében így működött a munkamegosztás köztünk, és még ma is meglepő, hogy mindezt mennyire csendben, egymáshoz alig-alig szólva voltunk képesek végezni. Visszatekintve nagyszerű nyár volt az, mindannak dacára, ami később történt.

A műhelyét apám szent helynek tekintette, ez volt az ő privát birodalma. Csend, rozsdás acél és köszörűkő. Megszámlálhatatlan dorgálást kaptam gyerekként, amiért megzavartam a benti olajszagú békét, mintha a művészi alkotás folyamatába rondítottam volna bele. Iskoláskoromra már jól tudtam, hogy a műhely tiltott terület; egy szentély, az a hely, amit számomra a szobám, anyám számára meg az emeleti terasz jelentett, ahová rajtunk kívül senki sem járt. A privát szférára nálunk mindenki kínosan ügyelt, így én is tiszteletben tartottam.

Hosszú éveknek kellett eltelniük, hogy megszegjem az íratlan törvényeinket. Furcsamód nem voltam feldúlt, inkább kíváncsi; tudtam, ahogy mindenki más is tudja, hogy a múltja tartogat meglepetéseket; még az a múlt is, melynek már része voltál, nem még az előtted élt generációké. A vérvonalunk emlékei ködbe burkolódznak, és ha meghalnak azok, akik elmesélhetnék, szinte meg nem történtté válnak. Nem akartam nagy feneket keríteni a dolognak: úgy értem, persze elítéltem mindazt, amit a cikkben olvastam, de nagyapám neve és tettei dacára is csupán a múlt egy sötét foltjának láttam, olyannak, amivel telis-tele van a történelem, és emlékszem, arra gondoltam, ha feltárjuk bármely család múltját, három-négy generációra visszamenőleg egészen biztos, hogy ráakadunk egy-egy hasonlóan felháborító igazságtalanságra. Mindezek alapján nagyapám tette nem tűnt többnek, mint bármely fejezet apám háborús regényeiben.

Tulajdonképpen apám reakciója volt az, ami végül elhitette velem, hogy nagyapám tettének súlya a mi vállunkat is nyomhatja. Ha léteznek generációkat összekötő traumák, akkor alighanem ez is közéjük tartozik; legalábbis így kalkuláltam, nem tudva, hogy az a cikk valami sokkal mélyebb és sokkal tragikusabb emléket csalt a felszínre, és ahogy kitárulkozott a múlt, apámnak minden az eszébe jutott, amit évtizedek óta igyekezett eltemetni magában.

A műhely félhomályába húzódva dolgozott, a satupad fölé görnyedve, mellette hegesztőpisztoly és pajzs, egy forrasztópáka, meg a nagy becsben tartott polírozókészlete hevert fémforgácsok ezüstösen csillogó szőnyegén. A pókhálós ablakok úgy szűrték a fényt, mint egy napszemüveg, az aranysárga napsugarak szürkén estek a satupad fal felőli végére, ködös derengésbe vonták a halogénizzók által megvilágított, kiszuperált gyári szekrényeket, melyek polcai roskadoztak az elfeledett szerszámok seregei alatt. A lehető legáthatóbb csendet csak apám lassú motozása törte meg, attól tűnt elhagyott kriptának a hely, holott itt általában zene szólt; a régmúlt slágerei, LGT, Neoton, Demjén, meg néhány amerikai klasszikus, főleg Pink Floyd meg korai Lynyrd Skynyrd.

– Ezt nézd meg! – és már vettem elő a telefonom, hogy megmutassam az elmentett cikket, olyan természetességgel lépve be a műhely deszkamennyezete alá, mintha az mindennapos dolog lenne mifelénk.

Egy kiszuperált bárszéken ült, aminek hiányzott a támlája, előredőlve, az asztalra könyökölve, egy bronzszobor merev tartásával. Hunyorgott, ahogy gyöngyöző homlokáról az izzadság a szemébe csorgott. A műhely katlan volt, mert valamelyik oldalát biztosan sütötte a nap. Fekete pólót és kék farmert viselt, a munkásuniformisát, ahogy ő szokta emlegetni. Lakk, festék és egymáshoz súrlódó fémek nehéz szaga ülte meg a levegőt.

– Szerinted ez igaz? – kérdeztem, miközben felmutattam a telefonom, bár kényszeredett hallgatása már elárulta, hogy ő is olvasta.

– Itt van a festék? – kérdezte. – A korlát. Neki kell állnunk.

Terelte a szót. Épp csak kiástuk a gödröket a talapzatnak, beton még sehol, óvatos becsléssel is két-három nap, míg eljutunk a festésig.

– Most komolyan, te tudtál erről? Igaz lehet, amit írnak?

– Számít, hogy igaz-e?

Megdörzsölte a tarkóját bütykös kezével. Nem nézett rám.

– Csak az számít – feleltem.

– Benne van az újságban. Leírták. Ha leírták, akkor akár igaz volt, akár nem, most már igaz.

– És te tudtál róla?

Apámmal nem beszéltünk sokat, és leéltünk úgy huszonnyolc évet együtt, hogy alig tudtunk valamit a másikról. Én nem erőltettem, ha nagy ritkán mégis, akkor ő nem hagyta; ha ő tett gesztust felém, épp olyan hangulatban talált, hogy nem értékeltem. Két gyorsvonat, mely mindig lekésett a csatlakozásról. Sokszor feltettem magamnak a kérdést, miért rekesztett ki minket anyámmal az életéből, de felnőve rá kellett jönnöm, hogy nem csak rajta múlt. Soha nem csak az egyik félen múlik, ezt hinni önámítás és arrogancia. Fel kellett ismernem, hogy anyám és én éppúgy hibásak vagyunk. Tinédzserként percről percre millió gondolatom támadt, melyeket megosztottam volna vele; nem világmegváltó gondolatok, de én annak éreztem őket, mégis akkor már késő volt; akkor már nem is mertem volna előhozakodni velük, mert túlságosan féltem, hogy apám érdektelen lesz velük kapcsolatban, és az jobban fájt volna, mintha nem is tud róluk. Valójában alig tudtam róla valamit a munkabírásán, az olvasási ízlésén, az egyre ritkábbá váló ostoba szóviccein túl, és ez a felismerés egy buldózer erejével talált mellkason, amikor megfordult és annyit felelt a kérdésemre:

– Mindegy.

Nem csupán a nagyapám életéről nem volt halvány fogalmam sem, a saját apáméról sem, márpedig ez a legbelső kör az emberi lét bizonytalanságában, és ha ez is hibádzik, akkor mégis ki tanít meg rá, mit jelent rábízni az életed valaki másra.

– Nagyapa mesélt neked bármit is?

– Nagyapád meghalt. Régen. Ez az egész hetven éve történt. Nincs jelentősége. Ami volt, elmúlt. Valaki megírta, valakik elolvasták, morogtak magukban egy sort, és kész.

– Sosem beszéltél a nagyapámról.

– Ez szemrehányás?

– Nevezd, aminek akarod, de ez tény. Huszonnyolc éves vagyok, de egy fotón meg a sírkövén álló dátumon kívül alig tudok róla valamit.

– Nincs más, amiről tudnod kéne. – Kezébe vette a csiszolót, de nem kapcsolta be, megvárta, folytatni akarom-e ezt a meddő beszélgetést. – Az emberek akkor nem beszélnek valamiről, ha nincs róla mondanivalójuk. Ezt jobb, ha megjegyzed. A csend is egy történet. És néha többet mond.

– Itt most nem a reggeli kávéról beszélünk, egy jó filmről vagy egy jó könyvről, hanem az apádról. A te apádról. Azt akarod mondani, hogy nincs mit mondanod az apádról?

– Azt! – kiáltotta bele a műhely félhomályába anélkül, hogy rám nézett volna. – Dolgoznom kell! A korlátot még ma délután elkezdjük felállítani, és amint kész, festheted!

– A nagyapám. Nem gondolod, hogy jogom van tudni róla? – folytattam, bár tudtam, hogy hiába.

– Estére kész legyen! Délután állj neki! – mintha meg sem hallotta volna, mit kérdeztem.

– Hogy álljak neki? Még a talapzat sincs kiöntve! És délután!? Az ilyen munkákat estefelé szoktuk csinálni. Harmincnyolc fok van árnyékban, ott döglünk meg a napon.

– Húzzál baseballsapkát! Tegyél hideg vizes törölközőt a nyakadba! Nem lesz semmi bajod.

– Jövő hétnél előbb nem használják a pályát! A betonnak idő kell, amíg megköt, és még éppen csak kiástuk a gödröket. Legalább két nap, míg festhetjük.

– Azt mondtam, ma. Itt van a festék?

– Ma szállítják ki.

– Akkor intézd el, hogy délután kettőre itt legyen! Ha nem érne ide, akkor elmész érte!

Végignéztem a satupadon csillámló fémforgácsokon, az apám háta mögött rendezetten sorakozó oszlopokon, amik majd a korlátot alkotják. Világos volt, hogy a délután kettőig hátralévő időben akkor sem végez a csiszolással, ha én is besegítek neki. Akkor sem, ha hívunk még vagy fél tucat munkást. A baj az idővel volt, a betonnak is türelem kell, amíg megköt. A kiosztott feladatokat csupán a dühe szülte, amiért itt vagyok, amiért kérdezek, amiért kíváncsi vagyok olyasmire, amit ő nem akar elmesélni.

– Rendben, apa – csak ennyit mondtam, aztán magára hagytam.

5.

Tulajdonképpen mégis tudtam egy s mást a nagyapámról, de ezek jobbára családi ebédek elsikkadt beszédfoszlányai voltak, amik talán sosem buknak a felszínre, ha nem jelenik meg az a cikk. Olyan töredékek, melyek egy részeg éjszaka után maradnak, és amiket az ember másnapos zúgó fejfájás közepette próbál összeilleszteni.

Rémlett, hogy a nagyanyám sokszor felemlegetett egy történetet még az őt végleg ágyba döntő sorozatos agyvérzései előtt. Valamikor 1980 táján történhetett, amikor apám először vitte haza anyámat bemutatni a szülőknek. Nagyanyámról tudni kell, hogy meglehetősen magának való teremtés volt, nem túl simulékony természet; az a fajta, aki jobbára elvárja, hogy mindenki őérte legyen, nem pedig fordítva, így esett, hogy mikor apám, oldalán az alig tizenhét éves anyámmal leparkolta a Ladát a hidegkúti ház előtt, nagyanyám egyszerűen eltűnt a főzőfülkében, elhúzta a szagfogó függönyöket, és így teljességgel elszeparálta magát a vendégtől, a férjétől és a saját fiától is.

Anyám gyermekotthonban nőtt fel, a nyarakat egy solymári gépgyár irodájában töltötte, ahol gépíróként és titkárnőként dolgozott. Apám gépgyártás-technológiai technikumba járt akkoriban, a kötelező gyakorlata után inasként dolgozott ugyanott, és mint inas, a feladatköre nemcsak a gyártósorra korlátozódott, de ő volt az, akit lóti-futiként szalajtottak el, bármire is volt szüksége a munkásoknak, így aztán sűrűn megfordult abban az épületben, ahol az adminisztráció zajlott, és a klubhelyiségben gyakran összeakadt anyámmal.

Ha anyám szülei élnek, vagy ha törődnek a lányukkal, és meghallják az apámat érintő pletykákat, talán sosem engedik még azt sem, hogy egyáltalán szóba álljon vele, de anyám előtt nem volt védvonal, ami megóvta volna a csalódástól, neki mindent magának kellett megtapasztalnia, így azt is, hogy működik a férfi abban a korban, amikor épp csak betöltötte a huszonegyet. Apám viszonylag hamar rájött, hogy a kortársainál könnyebben elegyedik szóba a lányokkal, és kíméletlenül élt is a tehetségével. Nem igazán hiszek a romantikában, és nem vagyok olyan naiv, hogy azt képzeljem, anyámat megpillantva valami megváltozott benne; nem, szerintem ezúttal is pontosan ugyanazzal a céllal udvarolt neki, de anyámban olyan tartást fedezett fel, amit soha korábban, és szinte észre sem vette, hogy vadászból egyhamar ő lett a préda.

Azon a szeptemberi napon, mikor beállítottak a hidegkúti házba, már közel három hónapja találkozgattak, de apám hozzá sem ért anyámhoz, egész egyszerűen, mert az nem engedte neki. Váltig állítom, hogy nem csupán a félelem vagy a saját sorsa miatti bizalmatlanság szülte a döntését, szerintem meg akarta mutatni apámnak, hogy nem ő diktál, ki akarta puhatolni, hogy érdemes-e rá, hogy neki adja magát. Akárhogy is volt, kétlem, hogy az a látogatás nagyot lendített volna az elhatározásán.

Nagyapám tűzoltó volt, a második kerületi Hivatásos Tűzoltó-parancsnokságon dolgozott, apám pedig a szabadnapjára időzítette a találkozást. Nagyapám aznap reggel korán kelt, mert a látogatás délre volt ígérve, így a szabadnapos szokásaitól eltérően hat órakor talpon volt, kényelmesen megkávézott, elolvasta a Népsport-ot, aztán megborotválkozott, hajat mosott, felvett egy halszálkás szövetnadrágot, hozzá egy szürke inget, és még egy kardigánt is választott mellé. Már egy nappal korábban vett egy palack száraz zöldszilvánit – egy fiatal hölgyet mégsem kínálhat keverttel vagy sörrel –, és mire a fiatalok megérkeztek, készen állt a fogadásukra, boldogan és érdeklődve, és kíváncsian arra, kit választott a fia.

Anyám volt az első lány, akit apám hazavitt bemutatni a szüleinek, és ez furcsamód egészen másként hatott a nagyapámra és a nagyanyámra. Előbbi alighanem ünnepelte, hogy a fia felnőtté vált, utóbbi viszont éppen egyetlen gyermeke elvesztését gyászolta, ami úgy mutatkozott meg, hogy hiába beszélgetett tőle alig három méterre, a szagfogó függönyön túl a férje, a fia és a leendő menye, ő egyetlen pillanatra sem bújt elő a főzőfülkéből, így azt a drága bonbont, amit anyám ajándékba vitt neki a nehezen összekuporgatott pénzéből, csak akkor kapta meg, amikor ők már elmentek, akkor viszont rögtön a szemetesbe dobta.

– Erre meg mi szükség volt? – kérdezte állítólag nagyapám, miután pedig nagyanyám nem válaszolt, folytatta. – Azt hiszed, csak neked nehéz? Neki is nehéz. Idehozta a lányt, pedig tudta, hogy ellenzed. Erre megbüntetted, pedig nem tett semmi rosszat.

– Ez a lány sose lesz a mi családunk tagja – felelte legyintve nagyanyám.

– Mit tudod te, mi az a család? – nagyapám válasza lógott köztük a levegőben, mint egy súlyos ítélet, egy furcsa jövendölés, amiről senki sem tudja, érdemes-e komolyan venni.

A rövidke történetet persze nagyanyám vélhetően kiszínezte kicsit – az emlékezet képes az ilyesfajta játékokra, különösen, ha egy szerettünk a főszereplő, aki régóta nincs velünk –, mégis ez az egy mondata szöges ellentétben állt mindazzal, amit abban a cikkben olvastam róla.

Apám és nagyapám kapcsolatáról sosem esett szó, így csak találgathattam, milyen viszonyban álltak, de apám némasága sokat elárult. Olyannyira, hogy nagyapám észrevétlenül vált megtagadott szellemképpé, és ha apám célja az volt, hogy a tagadása kitörölje az apja emlékét is, akkor tulajdonképpen sikerrel járt, mert huszonnyolc éves koromig eszembe sem jutott Vojvoda László felől érdeklődni.

6.

Felnőtt fejjel jöttem rá, az a tény, hogy a családunk sok iskolatársaméhoz hasonlóan nem hullott darabjaira az évek során, pusztán a szerencsének volt köszönhető, és bármilyen hihetetlen, de a külső feltételezések is segítették. A Grund a kezdeti időkben szűkösen jövedelmezett, a 90-es években és az én gyerekkoromban nem emlékszem, hogy túlzottan nagy lábon éltünk volna. Általában nem azt kaptam karácsonyra, amit kértem, bár lehet, hogy ennek a pénzhez semmi köze nem volt.

Megéltünk persze, mert apám arra törekedett, hogy minél alacsonyabban tartsa a bérlési tarifákat, és ő is csak későn jött rá, hogy az áremelés nem valamiféle ördögtől való dolog. Amikor a telep már szépen hozott, és lehetőség volt megnyitni a büfét, már annyira gyűlölte az egészet, hogy a napokat inkább a műhelybe zárkózva töltötte, hogy anyám igazgassa a beosztást a segítségemmel.

Nem sokat mutattunk magunkból, az emberek mégis sok mindent látni véltek, ami valójában sosem létezett. Miközben mellettünk családok estek szét, szülők váltak el, és csúnya gyermekelhelyezési perek zajlottak, addig talán épp az, hogy mi hárman ritkán tartózkodtunk egy légtérben, segített, hogy a család az család maradjon. Éppen emiatt kívülről talán úgy festett, mi vagyunk az összetartás szobra, egy betonbiztos szövetség, ráadásul akkoriban már annyian fordultak meg a telepen, hogy mindenki joggal feltételezte, felvet minket a pénz.

Ez volt a látszat, alatta viszont felszínes kapcsolatok, kevés beszélgetés és sok indokolatlan számonkérés húzódott meg; a pénz nagy része visszaforgott a felújítási munkákba, ami nem, az egy betétszámlára vándorolt, amit apám kezelt, és aminek a létéről sokáig nem is tudtunk. Hát így működött a bizalom mifelénk.

A szótlanság szótlanságra ítél, velem legalábbis így történt. Akkor jöttem rá, hogy ha látványosan elmerülsz egy könyvben, a környezeted majd úgy dönt, inkább nem szól hozzád, nehogy kizökkentsen. A könyvek így eleinte pajzsként szolgáltak; álcaként, de hamar rájöttem, hogy valójában élvezem őket. Emlékszem, általános iskola harmadik osztályában apám puha fedeles könyvgyűjteményében kutakodtam, az Albatrosz Könyvek sorozat darabjai közt. Nagyrészt egyszerű ponyvák voltak, olcsó krimik, Agatha Christie, Leslie L. Lawrence, meg persze néhány Rejtő-regény, amikre apám legalább olyan vallásos áhítattal tekintett, mint a háborús könyvekre, és ami az egyetlen volt, ami még később, öregen és betegen is meg tudta nevettetni.

Azokat a könyveket, amik számára nem jelentettek semmit, egy nagy faládába gyűjtötte. Olyan volt, mint egy kiszuperált komposztáló; egy kopott, de még mindig mutatós koloniál faragású, cseresznyeszín láda, amibe tízéves koromig összekuporodva én magam is belefértem. A láda telis-tele volt Karl May- meg Jules Verne-regényekkel abból az időből, amikor még May Károlyként meg Verne Gyulaként adták ki őket, és volt mellettük egy nagy csokor Kozmosz Fantasztikus Könyv, meg néhány viharvert Delfin-kötet.

Emlékszem, borító alapján választottam, így végül Alekszandr Beljajev zöld borítós nyúlfarknyi regényét vettem a kezembe, A kétéltű ember-t, aminek az előlapján egy búvár száll szembe egy polippal, épp, ahogy Ned Land tette a tintahallal a Nemo kapitány csúcspontján.

A ház mögötti teraszon olvastam el, ott, ahol a betonplacc véget ért, és kezdődött a gyep, de a Jugoszláviából hozott kerti pavilon még éppen árnyékot adott. Akkor még nem állt ott fal, ami elválasztotta volna a házrészt a Grund területétől, ezt apám és két kőműves ismerőse csak 1998 táján húzta fel, miután az öreg megelégelte, hogy anyám az edzések után folyton áthívta a korosztályomba tartozó fiúkat egy ingyenlimonádéra. Persze tudtam, mire megy ki a játék. Kezdettől tudtam, hogy a kedvessége és gondoskodása mögött egy fondorlatos asszony azon szándéka áll, hogy a gyerekkorát magányos játékkal töltő fiát egy nagyobb közösség részesévé tegye, azonban én már akkor is tudtam, hogy hidegen hagy a sport, ahogy apámnak is csak eszköz volt, hogy eltartsa a családját.

Az emlékek általában megnyújtják az időt. Beljajev regénye alig kétszáz oldal – tudom, mert most is a fiókomban őrzöm –, mégis visszaemlékezve olyan, mintha egész nyáron át olvastam volna. Ha most kinyitom a regényt, és elolvasom a belső ív első oldalát, arra gondolok, talán valóban így történt, és ennek semmi köze magához a történethez.

Az első lapon ugyanis ez állt az évek során kifakult kék tintával írva: „Fiamnak, hogy mindig tudja, a sötétség nem tart örökké. Szeretettel, Apád.” A keltezés 1973. június 17-re szólt, vagyis vélhetően apám a nyolcadik osztályos ballagására kapta nagyapámtól. Csak tippelek, mert sosem volt bátorságom megkérdezni.

Apám az a típusú olvasó volt, akinek a kezében szanaszét töredezett a könyvek gerince. Sosem törekedett rá, hogy épségben megőrizze őket, neki kizárólag az számított, amit a borítón belül talált. Beljajev regényének gerince viszont érintetlen volt, a lapokon se egy zsíros ujjnyom, se egy szamárfül, annak nyomain kívül, amit az eltelt idő hagyott rajta, látszólag senki sem nyúlt hozzá. Tekintve, hogy a koloniál faláda még nagyanyámé volt, elképzelhetőnek tartottam, hogy a kötet már 1973. június 17-én, nem sokkal a ballagási ünnepségről való hazatérést követően a ládában végezte, amíg én ki nem vettem pontosan huszonöt évvel később.

Nem tudtam, apám emlékezne-e a kötetre; fel tudná-e idézni a pillanatot, amikor a nagyapám átnyújtja neki; nem tudom, elolvasta-e akkor egyáltalán azt a rövidke misztikus mondatot ott az első oldalon, amit nagyapám a maga kalligrafikus írásmodorával felfirkantott, nem tudom, az a mondat váltotta-e ki a könyv száműzetését, vagy csupán az, hogy nagyapámtól kapta, mindenesetre A kétéltű ember tanúvá vált egy olyan családi kapcsolatban, amiről beszélni még harminc év után is tabunak számított.

Ott álltam a könyvespolc előtt aznap este, kérdésekkel a torkomban és az elmémben, és éreztem, ahogy lassan, valóban nagyon lassan, de felszakadozik az az átkos köd a fejemben, amit a családunk múltja okozott. Mikor beléptem apám műhelyébe, még arra gondoltam, hogy a Magyar Tükör cikke talán katalizátor lehet majd az el nem mesélt történetek megismerésében, de mikor a könyvre néztem, rá kellett jönnöm, hogy minden, ami engem meghatároz, minden, ami én vagyok, és ami a jövőben lehetek, semmivé lehet, ha nem tudom, hol az út eleje.

És hirtelen minden másnak tűnt, minden más színezetet, megvilágítást és hangulatot kapott. Ráeszméltem, hogy egy családi válság kellős közepén vagyok, mely a végromlás felé tart, és melynek gyökerei alámerülnek a sötét, és egyesek számára alighanem egészen riasztó múltba. Meg is kérdeztem anyámat, vajon ő, aki gyermekotthonban nőtt fel, miért mer nyíltan beszélni az akkori időkről, ellentétben apámmal, aki mellett ott voltak a szülei.

– Apád bonyolult jellem. – Sokszor hallottam ezt a mondatot, mintha ez mindent megmagyarázna, és feleslegessé tenné a további kérdéseket. – És nem mindenkire hatnak ugyanúgy a dolgok. Mint a fájdalomküszöb. Van, aki el sem tud képzelni nagyobb fájdalmat a vérvételnél, halálosan retteg, ha megszúrják, másnak meg fel sem tűnik, és csak olyan, mint egy szúnyogcsípés.

– Tehát a lényeg a viszonyítás.

– Igen, de nem máshoz, hanem ahhoz, ami lehetett volna.

– Értem. Egy be nem következett valósághoz.

– Így van. A vérvétel jobban fáj, mintha nem vettek volna vért, de szúnyogcsípés annak, aki már nyúlt bele üvegszilánkba, vagy vágta el a kezét késsel. Talán apád is arra gondol, milyen lehetett volna az élete ahhoz képest, amilyen lett.

– Elégedetlen az életével?

– Te hogy látod?

– Olyan, mint aki utálja az életét.

– Apád bonyolult jellem.

– Na és te? Te sosem tűntél elégedetlennek – jegyeztem meg.

– Nekem soha semmim nem volt. Most meg megvan mindenem. – Rám mosolygott. – A viszonyítás a lényeg.

Anyám a szülei halála után – más rokona nem lévén – került Hűvösvölgyre, állami gondozásba mindössze nyolcévesen, és majdnem tíz évet töltött az intézetben, hogy aztán onnan rögtön apámhoz költözzön. Sosem panaszkodott; lehetséges, hogy a gyermekotthonban rosszul érezte magát, mert ahhoz viszonyított, milyen volt az élete azelőtt, de mikor tizennyolc évesen kikerült onnan, és egy olyan házba költözött, aminek a tulajdonjoga legalább részben az ő nevén volt, alighanem a háta mögött álló tíz év csupán jótékony áldozatnak tűnt az élet körforgásában.

Anyám volt a legpozitívabb ember, akit ismertem, és szüksége is volt erre a képességére apám mellett. Tartópillér volt; a családunk négy lába közül kettőt egymaga ő tartott, ahogy Atlasz az égboltot, és a hozzá hasonlók arra kárhoztatnak, hogy hősiességüket soha senki ne értékelje. Persze ez nem jelenti azt, hogy neki minden egyes kérdésre voltak válaszai.

Lili szerint az a bajom, hogy rögeszmésen ragaszkodom a válaszokhoz. Nem mondom, hogy nincs igaza.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Krusovszky Dénes

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Hack Orsolya

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 662 1 (epub)

ISBN 978 963 504 663 8 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu