Szöveg © Mikó Csaba, 2024

Illusztráció és borító © Orbán Orsolya, 2024

Minden jog fenntartva!

A történet kitalált, a valósággal való bármilyen egyezés

a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-528-6 (papír)

ISBN 978-963-614-529-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Marosi László

Szerkesztette: Gábor Lívia

Felelős szerkesztő: Balázs Eszter Anna

Korrektor: Garamvölgyi Ágnes

E-book: Scriptor Kft.

Prológus

– Húzd meg a harangot! – kiabálta a kispap, és az oltár felé rohant. – Kongasd, mintha az életed múlna rajta!

A diakónus hátrapillantott. A carrarai márványlapokból kirakott templompadlón árnyak kergetőztek. Óriási nyalábokká nőttek, és fölkúsztak a falak mellett magasodó szobrokra.

– Árvíz!

Az emberek ordítását túlharsogták a gerendák roppanásai. Az őrjöngő folyam áttörte a kaput, a cikázó villámok nappali fénybe borították a templomot. Mintha az ég szakadt volna le, pokoli vihar tombolt.

A kispap nem törődött a veszéllyel. Megkerülte a márványoltárt, és épp akkor tűnt el a titkos ajtón át a mélyben, amikor a harangok vad erővel kongani kezdtek.

1.

A szabadkígyósi Wenckheim-kastély úgy komorlott az októberi szürkületben, akár egy halloween napi szellemtanya.

– Figyelem! Kettes sorba állunk, és csendben megvárjuk, amíg a kastélytúra elindul!

A gyerekek felsorakoztak az előtérben; az egyik tanár keresni kezdte a jegyeket, a diákok türelmetlenül forgolódtak.

– Tuti nem találja meg! – pufogott Kőszegi. Tülekedni kezdett, két könyökével utat tört magának.

– Félre, vagy lepisilem, aki az utamba áll!

– Zsombor!

– Minden rendben lesz, tanár úr, csak sürgősen meg kell találnom a vécét!

Röhögés harsant, a tanár a fiú felé lépett, de szerencsére Margit néni rátalált a jegyekre, és a kordont félrehúzták. Harminc körüli nő lépett a diákok elé.

– Mindenkit üdvözlök! – kiabálta túl a hangzavart. – Ez a szabadkígyósi Wenckheim-kastély, az ország egyik legszebben helyreállított főúri kastélya! Egyúttal elnézést kérek, de az épületben ma halloween napi mulatság lesz, ezért nemsokára elözönlenek minket a szellemek! Szóval, ha valaki összefutna a folyosón egy csonttá aszott zombival, ne ijedjen meg!

Kínos csönd volt a válasz.

– A túrát az emeleten kezdjük! Először is végigjárjuk a gróf és a grófné lakosztályait, aztán kisétálunk a kertbe, amely 1954 óta természetvédelmi terület!

Felsietett a lépcsőn.

– A kert ilyenkor októberben korántsem nyújt olyan ragyogó látványt, mint nyaranta, de remélem, azért szépnek találják majd. A park egyébként a gróf és a grófné kedvelt pihenőhelye volt a századfordulón.

– Áááá!

Lili megperdült. Az egyik osztálytársa állt mögötte. A kezeit magasba tartva furcsán imbolygott a folyosón.

– Én vagyok a gróf! Visszatértem, hogy elégtételt vegyek a turistákon, akik a kastélyomat háborgatják!

Lili jókorát lökött a fiún.

– Most mi van?! Halloweenkor a holtak beleköltöznek az élőkbe!

– Észnek kéne beléd költöznie – morogta a lány, és önkéntelenül is a kezére pillantott. A pulóvere alól keskeny sebhely kandikált elő. Olyan volt, akár egy égésnyom.

– A kastélyról számos anekdota kering – állt meg a nő a lépcsőfordulóban. – Ezek közül a legismertebb a gróf sárkánymániája. A sárkánymotívum a címerében és az épület számos pontján is megtalálható!

A gyerekek a nő által mutatott irányba néztek. A falikárpiton kígyószerű lény látszott, hosszú farka volt, és szárnyai.

Lili felsóhajtott. Négy hónapja lett a Mítoszvadászok Nyomozója; azóta volt számos ügye, megtámadta őt egy démon, és az élete fenekestül felfordult. De Kittiben, Pengében és Marciban valódi barátokra talált.

Újra a sebhelyre pillantott: még pár hónap, és a rózsaszín vonal nyomtalanul eltűnik, de a démonra örökké emlékezni fog.

– Hé, Szikszai!

A hang a háta mögül jött. Kőszegi a vécé felől közeledett. Intett a haverjának, és elindultak felfelé. Az osztály már eltűnt az emeleti termek egyikében.

– Te, figyelj már…

– Mi van? Beszorultál a vécébe?

– Te… – A nagydarab fiú elröhögte magát. – Az előbb egy gyerek… A vécéből kifelé jövet követett egy gyerek…

Lili hátrafordult. A halloweeneseknek még nyoma sem volt.

– Követett egy gyerek?

– Aha! És mikor rákérdeztem, mit akar, azt mondta, tejet. Hogy adjak neki egy pohár tejet.

– És?

– Beleröhögtem a képébe és otthagytam.

Ekkor mintha ágyút sütöttek volna el, az ablaktáblák megremegtek. Ezzel egy időben kialudtak a fal menti kandeláberek.

A két fiúban benne rekedt a röhöghetnék. Egymásra néztek, és szó nélkül felrohantak a lépcsőn. Lili épp ellenkezőleg. Sarkon fordult, és elindult a sötét folyosón.

Durrr!

– Mindenki a terembe! – hallatszott odafentről. – A villám lecsaphatta a biztosítékot, ezért van áramszünet. Azonnal intézkedünk, de addig is mindenki maradjon az emeleten!

Lili elővette a mobilját. Abban a pillanatban vékony hang csendült fel mögötte:

– Kérem…

Olyan sebesen fordult meg, mint akinek jéghideg kéz ért a hátához.

– Egy pohár tejet…

A lépcső tövében egy régies ruhát viselő kisfiú állt. A fény nem világított túl a gyereken.

– Azt mondtam, szeretnék egy pohár tejet!

A hangja követelőző lett. A homály egyre sűrűsödött; a falak és a berendezési tárgyak darabról darabra tűntek el. Mintha sűrű szurokba merülne a kastély, nemsokára már csak a fiú derengett a sötétben.

Lili kétségbeesetten nézett körül. Arra számított, talán lesz valaki a közelben, de a folyosó néptelen volt. Visszafordult, készen rá, hogy szembenézzen a veszéllyel, de a döbbenettől majdnem elejtette a mobilját.

A kisfiú helyett most egy tizenöt év körüli kamasz állt előtte. Sötét szemeivel őt fürkészte, pontosabban a kezén lévő heget.

– Azt egy démon ejtette – jelentette ki.

A fiú vállán fekete köpeny lógott, a nadrágja és a cipője koromfekete volt, ahogyan a hosszú, göndör haja is.

– Tejet fogsz kérni?

– Dehogy! – A fiú nevetett. – Annál sokkal fontosabbat!

– És ha nemet mondok?

– Akkor te sem kapod meg, amire évek óta vágysz…

A lány összerezzent. A kamasz fölemelte a kezét; mozdulatára varázsütésre felgyulladtak a lámpák, a vihar elcsendesedett, és mintha ő maga is elhalványult volna.

– Oké, oké! – kiáltotta Lili. – Hallgatlak, mondd!

A kőbányai pincerendszerben megrendezett halloween napi futás a végéhez közeledett.

– Hajrá, Penge! – Kitti, az influenszer lány maga elé tartotta a mobilját. Mikor a fiú a cél közelébe ért, elindította a felvételt. – Marci, te csinálj fotókat! Muszáj, hogy legyenek fotók is!

A mellette álló magas fiú keresgélni kezdte a telefonját. Mítoszvadász barátjuk tényleg csak néhány méterre volt tőlük.

Mikor a zárt terektől szorongó fiú áthaladt a célon, Kitti fölugrott örömében.

– Úristen, Penge, mennyire ügyes vagy!

A fiú kipirultan lihegett, aztán lezuttyant a földre.

– Lili?

– Osztálykiránduláson van.

– Kit érdekel Lili! – kiabálta Kitti. – Nyár óta csak erre készülsz! Zárt hely, futás, egyedül! Őrülten büszke vagyok rád!

– Azért az sokat számít, hogy előtte drónnal végigmentünk az egészen – szabadkozott a fiú.

– Nanana! – szólalt meg Marci is. – Egy éve még a székedből se mozdultál ki, szóval csak ne kisebbítsd az érdemeidet, okés?

– Okés! – bólintott hálásan Penge. Felkelt, átkarolta két Mítoszvadász barátját, és elindultak a holmijaiért.

– Holnap Lili is itt lesz, és akkor ünneplünk, jó?

Marci megrázta a fejét.

– A holnap nem jó. Halottak napja lesz, és Liliék meglátogatják az anyukája sírját.

Penge sapkát és kabátot vett, aztán belekortyolt a teába, amit Kitti nyomott a kezébe.

– És ti ráértek holnap?

– Sajnos én sem – rázta meg a fejét a lány. – Itthon vannak a szüleim, és elmegyünk a nagyszülőkhöz vidékre.

– Nekem se jó – intett Marci. – Lebeszéltem egy online konferenciát néhány Mítoszvadász történésszel.

– Akkor majd máskor – bólintott csalódottan Penge. Egy darabig némán bandukoltak, aztán Kitti törte meg a csendet:

– Figyelj már, Penge, te nem a szüleiddel töltöd a holnapot? Erről jut eszembe, igazán bemutathatnál már nekik!

A fiú összerándult.

– Persze, csak… – hebegte. – Szóval, ők épp olyanok, mint a te szüleid… Folyton úton vannak… Ja, és amúgy nekem is haza kell mennem!

Újra mosolyogni kezdett.

– Majd ünnepelünk, ha mindenki ráér, jó?

2.

Másfél hónappal később

A budapesti Mítoszvadászok tanácstalanul nézelődtek. A Margit-szigeti romok között délután négy órakor már szinte éjszakai sötétség honolt.

– És most mi lesz?

– Fogalmam sincs.

Kitti fázósan toporgott.

– Remek! Épphogy elkezdődik a téli szünet, erre mit csinálunk? Hazarohanunk, összepakolunk, és itt vacogunk háromnapi cuccal a Margit-sziget végében!

– Mit írtak az üzenetben?

– Azt, hogy Margit hercegnő egykori lakhelyének romjához menjünk.

A nyáron elmaradt Mítoszvadász Találkozóra igyekeztek. A Próba a Köztes téren került megrendezésre, annak a bejáratát keresték. A szüleik úgy tudták, Városvédő táborba mennek a Mátrába.

– Lili!

Marci a sötétbe kiáltott.

– Tuti szerelmes. A gyűléseken sincs ott soha. Ezt nem foghatja arra, ami a nyáron történt!

– Nyolcadikos, és sokat kell tanulnia! – csitította Kittit Marci.

Így is gondolta. Csak azt nem tudta, akkor ő miért kattog folyton Lili furcsa viselkedésén.

– Annyi lecke nincs, hogy sose érjen rá! – kontrázott Penge is, aki most csatlakozott hozzájuk.

– Neked! – fortyant fel Marci. – Te csak írsz egy programot, leesik mindenki álla, és aztán fel is vettek a gimibe!

– Azt te csak hiszed! – vágott vissza a fiú. A vitát nem folytathatták. Lili jelent meg a romok között.

– Ott! – mutatott köszönés nélkül a hídra.

– Hol máshol? – grimaszolt Kitti, és mind megindultak a lány után.

– És ugyan kibe lenne szerelmes? – suttogta Marci a sötétben. – Egyszerűen nincs jól a nyári ügy miatt!

– Aha. És valamiért pont azóta van ez, hogy visszajött az osztálykirándulásról.

Kitti tüntetően Pengére pillantott, de a fiú komoran hallgatott.

– Megérkeztünk!

Lili a romok végében várta őket. A helyen egykor Szent Margit lakott. A fiatalon meghalt királylány apácaként itt élt a szigeten.

– Jó, és itt hol? – Kitti türelmetlenül forgolódott. – Nehéz a táskám, hideg van, és körül akarok nézni a Köztes téren is!

– Oldalt.

A válasz nem Lilitől, hanem Pengétől érkezett. A fiú a kőfalhoz lépett, elővette a mobilját, és olvasni kezdte az sms-ben kapott üzenetet:

A nyáron elmaradt Mítoszvadász

Találkozó december

19. és 23. között kerül

megrendezésre a Köztes téren.

A jelszó az sms-ben kapott üzenet.

A Mítoszvadászok összenéztek. Fogalmuk se volt róla, hogy Penge ismeri a Köztes tér bejáratát.

A meglepetések azonban nem értek véget. A téglák keskenyedni kezdtek, mintha még szorosabban egymáshoz akarnának tapadni, majd hosszú vonalakká nyúltak, és áttetszőkké váltak. Remegő felszínű nyílás támadt a falban.

Marci eltátotta a száját. A Köztes tér bejárata tárult fel előtte. Nemsokára megláthatja a Szövetség Központját, sőt, magát a Mítoszvadász Akadémiát is!

A nyílás kiszélesedett. A felület már jól láthatóan fodrozódott és remegett, végül fényleni kezdett, mintha hátulról megvilágítanák.

– Kövessetek!

Kitti, Marci és Lili legnagyobb ámulatára Penge eltűnt a falban.

– Hé, hahó! Óvatosan!

Éles fény vágott a szemükbe. A kiáltásra hátraugrottak és hanyatt estek mindannyian. A nyílás összezárult mögöttük.

– Te jó ég!

Az út néhány méterrel előttük véget ért, és a hátuk mögött úgyszintén. Egy csonka híddarabon álltak a magasban.

Kitti előkapta a mobilját.

– Itt tilos a mobilozás! A fényképezés pedig egyenesen fővesztéssel jár! Szevasz, Penge!

Egy tizenhat körüli kamasz fiú biciklizett el mellettük.

– Ismered? – kérdezte Kitti.

A Technikus nem felelhetett, mert egy idős nő bukkant fel mellettük. Kezében sparos zacskót cipelt, tele élelmiszerekkel.

– Penge, hogy te mekkorát nőttél! Hát ti, gyerekek? Hol a felnőtt kísérőtök?

– A Parancsnok megfázott, az ágyat nyomja, és…

Marciból önkéntelenül buktak ki a szavak. De a néni már továbbsietett:

– Ezt majd jelentsd a Szövetségnek! Jut eszembe, apukádat üdvözlöm! – intett Pengének, és eltűnt a semmiben.

A gyerekek köpni-nyelni nem tudtak.

– Penge?!

De a fiú a híd vége felé bámult.

– Látod? – fordult Marci Lili felé. – Lebeg a híd!

– Látom – bólintott a lány. – Engem viszont elsősorban az érdekel, hogyan jutunk le róla. Talán, ha kifaggatnád Pengét. Kíváncsi vagyok a magyarázatára!

Marci leforrázva érezte magát. Lili türelmetlen volt és hideg. Mintha sokkal inkább lenne máshol, mint itt. Vagy mással… Erre a gondolatra a fiú torka elszorult.

– Na végre!

A morózus hang a híd végéből jött. Egy köpcös, szerelőruhás férfi tűnt fel a semmiből. Fején karima nélküli kalapot viselt, amilyet a mázolók hordanak, hogy ne legyen festékes a hajuk.

– Apa! – Penge a férfihoz ugrott, de a jövevény türelmetlenül lerázta magáról.

– Gyűjjenek! – dohogta. – Elkésni a megnyitóról! Micsoda modortalanság!

– Apaaaa?!

A Mítoszvadászok Pengére bámultak, de a híd váratlanul nyúlni kezdett előttük: kőről kőre kirajzolódott, és messze alattuk, akár egy sűrű ködből kibontakozó város, feltűnt egy hatalmas sziget, rajta épületekkel.

– A Köztes tér!

Elképedve álltak.

– Ha lefotóznám, se hinné el senki…

A város úgy nézett ki odafentről, mintha a semmiben lebegne. Ellipszis alakú tömbjét magas fal vette körül; legszélén út vezetett, amely megkerülte az egész szigetet, és ebbe csatlakoztak bele az övékéhez hasonló, magasból levezető hidak.

– Ezek a különböző városokból ide nyíló utak – magyarázta Penge.

– Ha jól veszem ki a szavaidból, fiam, te mit se meséltél erről a helyről. Ebből pedig azt szűröm le, hogy szégyenled a családodat a barátaid előtt. – A munkaruhás férfi még csak nem is lassított, úgy vetette hátra a szavakat.

– Ez nem igaz, apa, én…!

De a férfi megszaporázta a lépteit, és nemsokára már messze előttük járt.

Marciék a Köztes teret bámulták a híd magasából. Az épületek egyre kisebb sugarú körökben sorakoztak a szigeten, akár a futókörök egy atlétikai pályán. Vagy mint egy öreg fa évgyűrűi. A legszélső fal tíz emelet magas lehetett, a következő öt és így tovább. A koncentrikus körök belsejében, a gigászi komplexum legközepén apró tér látszott, a szélén ősi épülettel.

– Haladjunk, kérem! – kiabált rájuk Penge apukája. – Szégyen ennyit késni a megnyitóról!

Azzal továbbsietett a kapu felé.

3.

– Szóval ők lennének a híres budapesti Mítoszvadászok?

A Köztes tér kapujában egy szalmakalapos fiú állta az útjukat.

Penge apukája bólintott.

– A Parancsnok beteg, nem jöhetett, így én igazolom őket. Marci, Kitti, Lili. Az öcsédre pedig, gondolom, emlékszel.

– Nyilván – vágta rá undokul a fiú.

A többieknek leesett az álla. Marcinak beugrott, hogy az előbb ő biciklizett el mellettük a hídon. Most alaposan szemügyre vette őket, Lilit még körbe is járta.

– Akkor bizonyára ő lesz a híres Kutasi Lili, aki szembeszállt egy démonnal…

– Eressz már be, nem hallod?!

A fiú végre kitárta a kaput.

– A pécsi és a miskolci csapat megérkezett, már csak a budapestiekre vár mindenki! – vetette oda.

A férfi előresietett.

– Innentől te törődsz velük! Megmutatod a szállásukat, elviszed őket az Akadémiára, és aztán utánam jössz! A B Zónában elakadt a páternoszter, meg kell javítanunk.

– Nincs ebben semmi csodálnivaló – magyarázta a szalmakalapos, miután túljutottak a kapun. – A Köztes tér a családunk gondozásában áll már nyolcszáz esztendeje. Mi tartjuk rendben az épületeket, és a kiképzések idején mi gondoskodunk a tanulók kényelméről. Jövőre Pengéből is Gondnok lesz, de ezt bizonyára már mondta nektek.

– Nem, nem mondta! – Kitti még mindig nem tért magához. Fel nem foghatta, hogy Penge miért titkolózott a családjáról. Aztán annyira megdöbbent, hogy el is felejtkezett a dühéről.

A kapun túl egy igazi metropolisz tárult eléjük. Ámulva látták, hogy amiről azt hitték, városfal, valójában egy egész lakónegyed. Mintha ezer és ezer kockát addig pakoltak volna egymásra, amíg azok tíz emelet magasságban körbe nem érték a szigetet. Ezt a szobákból álló, egybefüggő épületkomplexumot különböző betűjelű Zónákra osztották. Minden Zónában páternoszter hordta az utasokat.

– Általában nincsenek sokan egyszerre, de a nagygyűlésekre annyian jönnek a világ városaiból, hogy olyankor még ez a rengeteg szoba is kevés. De persze nagy luxusra ne számítsatok! Egy ágy, egy fürdőszoba és ennyi.

– Legalább lehet fürdeni… – sóhajtotta Kitti.

– Lehetni lehet, csak épp idő nincs rá. – A szalmakalapos elindult a következő fal felé. – A Találkozó alatt jó, ha enni és aludni marad ereje az embernek.

– És ide fogsz járni te is?

– Dehogy! – A fiú nevetett. – Én és Penge Gondnokok leszünk! Semmi keresnivalónk a Mítoszvadász-kiképzésen.

Marci a Technikusra pillantott, de a fiú szótlan maradt.

Az út túloldalán újabb fal emelkedett, alacsonyabb az iméntinél. Marciék megértették, hogy valójában az sem fal, hanem a nagy Lakófalhoz hasonló, ellipszis alakú épület, amely szintén körbefut a szigeten, a mögötte lévő, még kisebb épülettel párhuzamosan. Akár egy matrjoska város, ahol minél beljebb haladunk, annál alacsonyabbak és öregebbek a falak.

Marci máris meg akarta osztani a felismerését Lilivel. Micsoda zseniális ötlet, gondolta. Mindig egy újabb falat emeltek az előző köré, és ezzel egyszerre bővítették és védték is a Köztes teret! De inkább néma maradt. Félt, hogy a lány megint undok lenne vele.

Mostanra belegyömöszölték a táskáikba a télikabátjaikat, és pólóban, blúzban, farmerban követték a vezetőjüket.

– Elhagytuk a szállást, hahó!

Kitti megtorpant, de a fiú le se lassított.

– Nem hallod? Átfagytam, le akarok fürdeni!

– Sajnálom, de elkéstetek, ezért csak a megnyitó után tudunk odamenni.

Kitti lemondóan sóhajtott. A fiú az újabb falhoz vezette őket; az ötemeletes épület fotocellás kapuja szétnyílt, és a gyerekek sokadjára ámultak el.

– Hiszen ez egy múzeum!

– Inkább egy páncélterem – nevetett a vezetőjük. – Legalább ezerévnyi kincset őrzünk itt. Különböző mítoszokkal kapcsolatos relikviákat; híres démonvadászok személyes tárgyait; démonűzőket a Határvárosból, sőt, akad néhány nagy hatalmú varázstárgyunk is!

Lili megtorpant.

– A Határvárosból?

A fiú bólintott.

– Rém izgalmas, nem?

Marci fellelkesült. Határváros titokzatos helynek számított, amelyről csak mendemondákat hallott. Határváros, Köztes tér, ÖrökBudapest… Ezek mind olyan helyszínek voltak, amelyekről egyedül a felnőtt Mítoszvadászok tudhattak. Épp kérdezni akart róla a fiútól, de Lili megelőzte:

– És ezeket a varázstárgyakat meg lehet nézni?

Penge bátyja megrázta a fejét.

– Később.

Egy díszes folyosóra jutottak. Jobb és bal oldalt számos ajtó nyílt, ezek a múzeum további részeibe vezettek. Marci önkéntelenül is bepillantott a nyitott ajtókon, és megbámulta a vitrineket. A falakon Mítoszvadászok portréi lógtak, alattuk iPadeken futottak az ismertető szövegek.

– Haladunk a korral – büszkélkedett a fiú. – A beljebb lévő épületek viszont már korhűek. A Hősök csarnokában például minden olyan, mint nyolcszáz éve.

– Te, figyelj már, Penge! – fakadt ki Kitti. – Mégis mikor akartál mesélni erről?

A szalmakalapos felnevetett.

– Az öcsémnek szent meggyőződése, hogy kint maradhat, és ezért úgy tesz, mintha a Köztes tér nem is létezne!

– Penge remek Technikus.

– Penge egy álmodozó – legyintett a bátyja. – De jövőre majd megtanulja, mi a dolgok rendje.

– És ha más szeretne lenni?

– Tizennégy éves koráig azt csinál, amit akar, aztán visszajön, és teszi, amit apa megszab neki. Én például lakatos vagyok, apu szerelő, Penge meg majd itt kamatoztatja a technikusi képességeit.

– Egy frászt kamatoztatom itt!

Penge idáig hallgatott, de most kifakadt.

– Hát pedig ez lesz, jobb, ha megjegyzed magadnak! – förmedt rá a bátyja. – Nyolcszáz éve Gondnok család vagyunk, és te sem vagy kivétel, megértetted?!

Penge elvörösödött. Marciék rábámultak, aztán Kitti szólalt meg halkan:

– Akkor ez azt jelenti, hogy te csak az év végéig leszel velünk…?

Hangos visongás és kiabálás törte meg a csendet. Egy háromfős társaság vágódott ki a folyosóra, és a kijárat felé rohantak.

– Jössz egy fagyival, Taki! Fél órát kerestük azt a hülye varázskönyvet miattad! Nyomás, Márk már tutira hiányol minket.

– Á, szóval Márk is itt van… – jegyezte meg Marci.

– Persze. Ő a pécsiek Informátora.

– Ki az a Márk? – kérdezte Penge.

– Kitti követi őt TikTok-on. Állítólag elég menő a srác.

– Igen, az. Elképesztő követőtábora van, és ütősek a tartalmai. Egyszerűen nem tud kínos lenni!

– Biztos izomagy.

– Hát sportos, az tuti! – vágta rá Kitti.

Egyedül Lili bámult arra, amerről a hangoskodók érkeztek.

– Tovább! – sürgette őket a vezetőjük.

Nemsokára kiértek az épületből, és a fiú a következő falra mutatott:

– Ez a kétszintes épület a Főközpont. Itt vannak a Szövetség irodái és a Feladatkiosztó. Itt gyorsan kell áthaladnunk!

A korábbi fotocellás ajtók helyett egy tekintélyes, vasalt tölgyfa kapu vezetett az épületbe. Az erődre emlékeztető hely középkori hangulatot árasztott. A falak és a padló is több száz éves lehetett, és jobbra-balra szintén folyosók nyíltak belőle. A túloldalán azonban nem a szokásos körút és egy újabb fal fogadta őket, hanem a hídról már látott központi tér.