Rina Kent

GOD OF WRATH

A harag istene

A mű eredeti címe: God Of Wrath( Legacy of Gods #3)

Fordította: Farkas Melinda

Jelen kiadvány, vagy annak részlete a kiadó írásos engedélye nélkül nem sokszorosítható, nem tárolható és nem továbbadható semmilyen formában, ideértve az elektronikus- vagy mechanikai megjelenéseket, a másolást, a felvételeket és a szkennelést is. A könyv lemásolása, weboldalra történő kihelyezése vagy bármilyen más módon történő forgalmazása engedélyhez kötött, annak hiányában törvénytelennek minősül, kivéve a könyvkritikán belüli rövid idézetek megjelenítését.

A mű teljes mértékben a képzelet szüleménye. A könyvben szereplő nevek, karakterek és események az írói kreativitás termékei. Bármilyen egyezés vagy hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Copyright © 2022 by Rina Kent

Hungarian Translation © Farkas Melinda 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804337

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Az antihősöknek és a gazembereknek.

Az író megjegyzése

KEDVES OLVASÓ BARÁTOM!

Ha még nem volt szerencséd egyik könyvemhez sem, talán nem tudod, de én olyan sötét történeteket írok, amelyek esetenként felzaklathatnak. A történeteim és a bennük szereplők nem a félénk természetűek számára születtek.

Ebben a könyvben szóba kerül a vad, állatias szex, a morálisan megkérdőjelezhető aktus és a nemi erőszak is. Bízom benne, hogy tisztában vagy a határaiddal, és tudni fogod, mikor kell abbahagynod, ha már soknak érzed.

A harag istene egy ÖNÁLLÓ REGÉNY.

Ha még több Rina Kentre vágysz, látogass el

a www.rinakent.com weboldalra.

ISTENEK ÖRÖKSÉGE – CSALÁDFA

ROYAL ELIT EGYETEM

UNOKATESTVÉREK

A KING’S EGYETEM

TESTVÉREK

A gonosz csapdájába estem.

Ami egy ártatlan botlásnak indult, valódi pokollá változott.

Mentségemre szóljon, hogy nem állt szándékomban kikezdeni egy maffiaherceggel.

De sajnos áttört a védvonalaimon.

Az árnyékból követett, és megfosztott a korábbi életemtől.

Jeremy Volkov első ránézésre megnyerő, de a felszín alatt egy vérbeli ragadozó lapul.

Eltökélte, hogy megszerez, leural és soha többé nem ereszt.

Nekem viszont eszem ágában sincs elmerülni az ő véráztatta világában.

Vagy legalábbis azt hiszem.

Lejátszási lista

Fleurie – Love and War

Tom Odell – Another Love

Pim Stones – We Have It All

Emily Brophy – Save Me

Sleeping Wolf – Blindfold

Tribal Blood – Madness

Chase Holfelder – Every Breath You Take

Chase Holfelder – I Want You to Want Me

World’s First Cinema – Young Beast

The Weeknd & Swedish House Mafia – Moth To A Flame

James Arthur & Chasing Grace – Certain Things

James Arthur – Losing You

Muse – Compliance

Rihanna – Russian Roulette

A HARAG

ISTENE

1

Cecily

Ez egy baklövés.

A lehető legrosszabb.

A lehető legvégzetesebb.

Sőt, talán még halálos is.

Fészkelődöm, izzad az arcom a maszk mögött. A pólóm és a farmerem a felforrósodott bőrömhöz tapad, szinte elviselhetetlen.

Erélyes levegővételekkel próbálom kielégíteni az oxigén után áhítozó tüdőmet, de semmi értelme. Mintha füstöt nyelnék. Legszívesebben elemelném egy kicsit a maszkot, vagy elfordítanám a koponyámba ékelődő parókát.

De miután mérlegelem az eshetőségeket, inkább leteszek róla.

A hely bizonyára tele van biztonsági kamerákkal, márpedig én egyáltalán nem szeretném felhívni magamra a figyelmet.

Hiszen semmi keresnivalóm itt. Az ellenség területén.

Diszkréten jobbra, majd balra sandítok, módszeresen hol a számon, hol az orromon át veszek levegőt.

Az alkonyat a látóhatáron már enyhén narancssárgára festi a szürke felhőket.

Hátborzongató érzés kerít hatalmába, a csontomig hatol. Úgy tűnik, rajtam kívül senkit sem ejtett rabul a naplemente ünnepélyessége vagy a hely vészjósló kísértetiessége.

A körülöttem állók ugyanolyan maszkot viselnek, mint én, de mindenkinek más szám virít a homlokán.

Az elsők között engedtek be a Hanyatlás Kamrájába, én lettem a huszonhármas. A második sorban állok. Ahogy az elsőben, a miénkben is húsz ember ácsorog.

Vagyis húsz diák.

Összesen négy sort alkotunk, az ötödikbe pedig a nagydarab, fekete öltönyös, ijesztő nyúlmaszkos férfiak terelgetik a további résztvevőket.

A nyúlmaszkok szájánál, a szemük helyén lévő sötét lyukak körül éktelenkedő vörös foltok és az éles, mocskos fogaik nem ijesztenek meg, de attól eléggé befeszültem, ahogy a bejáratnál álló nyúl kétszer is ellenőrizte a meghívóm QR-kódját.

Biztos voltam benne, hogy rájön a turpisságra, hogy lebuktam a mástól lopott meghívómmal, és kiderül, hogy olyan terepre keveredtem, ahol nincs semmi keresnivalóm.

Nem éreztem megnyugtató álcának a szemet szúró ezüst hajamat elrejtő, barna parókát, a szürke kontaktlencsét és a vastag keretes szemüveget, ezért inkább meg se szólaltam, nehogy a brit akcentusom legyen a végzetem.

Hiszen a King’s Egyetem egy színtiszta amerikai iskola, így az elvegyülő Royal Elit-esek könnyedén kiszúrhatók.

Főleg az olyan zártkörű rendezvényeken, mint ez a beavatás.

A nyúlmaszkos pasas hosszan méregetett, sokkal tovább, mint a többieket, de végül ráhúzott egy számozott maszkot a fejemre, és kaptam egy megfelelő karszalagot is.

Le kellett adnom a telefonomat, a kulcsomat és a szemüvegemet is a másik nyúlnak, mielőtt beengedtek.

És most itt várakozom a többiekkel. Nagyjából nyolcvanöten vagyunk. Vagy inkább nyolcvanheten.

Igen, megszámoltam.

Mindig ezt csinálom, amikor szétfeszít az ideg, és azzal fenyeget, hogy felhasítja a vénáimat, hogy szétspricceli
a véremet. Számolok.

És felmérem a környezetemet. Körbenézek, megfigyelek, keresem a menekülőutakat.

Pont ennél a résznél kezdtem azt érezni, hogy óriási baklövést követtem el.

Mert amikor ezt a helyet tervezték, nem gondoltak a vészkijáratra. Ha belépsz, véged. Fizikailag. Mentálisan.

És érzelmileg is.

Hiszen ez itt mégiscsak a Hitetlenek birtoka. A King’s Egyetem két hírhedt klubjának egyikéé, amit végtelen gazdagság és korrupt hatalom fűt, ráadásul még maffiakapcsolatai is vannak.

Rajtam kívül itt mindenki a King’s Egyetemre jár, és alig várja, hogy megszerezzen egy kis morzsát ebből a hatalomból. Ebből a borzalomból.

Komoly megtiszteltetés, ha valaki meghívást kap az évi kétszer, a szemeszterek indulásakor megrendezésre kerülő beavatási szertartásukra.

Nagyjából egy százalék esélye van annak, hogy valaki bekerüljön a klubba. Nemcsak azért, mert ezek a rendezvények általában brutálisan elfajulnak, hanem azért is, mert az alapító tagok nagyon is válogatósak.

Nyugodtan leszögezhetem, hogy én nem a dicsőségért vagy a klubtagságért jöttem. Úgyis kitennék a szűrömet, ha kiderülne, ki is vagyok.

Az egyetlen célom az, hogy információt gyűjtsek a belső folyamataikról, a biztonsági rendszerükről, a tagokról és magáról a birtokról.

Csupán öt százalék esélye van annak, hogy nem veszik észre, miben mesterkedem, ami valóban nagyon alacsony.

De van egy szuperképességem.

A láthatatlanság.

Ha úgy akarom, bármilyen helyzetben észrevétlenné válhatok. Csak annyit kell tennem, hogy csendben maradok,
a háttérbe vonulok és úgy mozgok, mint az árnyék.

A kapu nyikorgása ránt vissza a gondolataimból. Tehát befejeződött a beléptetés.

A száz diák öt takaros sorba rendeződve várakozik. Néhányan egy mukkot se szólnak, mint én, egyesek motyognak és halkan beszélgetnek. Sokan viccelődve még oldalba is bökik a barátaikat.

„Izgatott vagyok.” „Alig várom!” „Végre!” Ilyen és ehhez hasonló szavak repkednek a sötétségben, mint valami bizarr altatódal sorai.

Kísérteties ez a hely. Ez részben annak is köszönhető, hogy a Hitetlenek birtoka hatalmas, a villa pedig egy olyan katedrálisra emlékeztet, ahol akár még sátánista szertartásokat is végezhetnek.

Három emelet magas, az épületszárnyak elkülönülnek egymástól, a két keleti torony pedig valószínűleg megfigyelési pontként szolgál.

Tökéletesen illik ez a hangulat a Hitetlenekről kialakult képhez.

Mivel az egyetem területén kívül vagyunk, a hatalmas birtokon sokkal szellősebben helyezték el az épületeket, és ami még ennél is fontosabb, tökéletesen kizárták a külvilágot is.

Úgy hallottam, hogy még a környező erdőt is bekamerázták, mert a Hitetleneken és a vendégeiken kívül még oda se léphet be senki.

A démoni kilincsekkel díszített kétszárnyú ajtó kivágódik, és mint a rettegés tengere, megannyi nyúlmaszkos áramlik kifelé.

Egy szót sem szólnak, de a gyorsuló léptek, a sóhajok és maga az embertömeg pont elég ahhoz, hogy a földbe gyökerezzen a lábam.

Módszeresen körbevesznek minket, a halloweenszerű maszkjaikon túl mást nem mutatnak a külvilág felé. Mind a harmincöten. Mert ennyien vannak.

A hatalmas, tagbaszakadt alakok nyilvánvalóan biztonsági őrök.

Igen, a Hitetlenek tagjainak természetesen külön biztonsági embereik vannak. Végtére is maffiahercegek, akiket vérrel áztatott birodalmak várnak vissza.

A szüleik testőrök nélkül semmilyen egyetemre sem engednék el őket.

Amikor a legfelső emeleten is kitárul a kétszárnyú ajtó, a kellemes cseverészés elnémul. Öt, feketébe öltözött alak lép ki az erkélyre.

Minden szem rájuk tapad.

Minden arc, minden lélegzetvétel, minden emberi figyelem a Hitetlenek alapító tagjaira irányul, akik úgy néznek le ránk, mint az alattvalóikra.

Különböző neonszínekben pompázó, kísérteties maszkok takarják az arcukat. Vörös, fehér, zöld, sárga és narancssárga.

Mivel mindjárt lemegy a nap, és Angliához híven most is felhős az ég, az élénk színek szinte kiugranak a feketeségből.

De nem jó értelemben.

A látvány hátborzongató.

Örökre beleég a retinánkba, sosem felejtjük el, milyen hatásuk volt a sötét éjszakában.

Feszültségtől szikrázik a levegő, majd felcsendül egy eltorzított hang.

– Gratulálunk, hogy bejutottatok a Hitetlenek rendkívüli beavatási versengésére! Ti vagytok a kiválasztottak, akikről a klub vezetői úgy gondolják, kiérdemelhetitek, hogy bekerüljetek a hatalom és a kapcsolatok világába. Az ilyen kiváltság sokkal többet ér, mint a pénz, a rang vagy a családnév. Azért viseltek maszkot, mert az alapítók szemében mindannyian egyformák vagytok. A Hitetlenek közé csak úgy lehet bekerülni, ha feláldozzátok az életeteket. Szó szerint! Aki nem hajlandó erre, menjen a bal oldali kisajtó felé. És ne feledjétek! Aki egyszer elmegy, soha többé nem kap egy újabb esélyt!

A kérdéses kisajtó kinyílik, és pontosan tíz résztvevő meg is indul arra lehajtott fejjel.

A maradék kilencven nem mozdul. Végül is mindannyian azért jöttek, hogy olyan befolyásra, hatalmi pozícióra tegyenek szert, ami nem csupán az egyetemi életüket, de a távolabbi jövőjüket is meghatározhatja.

Ha nem tettem volna fogadalmat, én is elmentem volna, de mivel én mindig betartom a szavam, maradok.

Újra felharsog az egyértelműen felülről jövő, torz hang.

– Újfent gratulálunk, hölgyeim és uraim! És most kezdődjön a beavatás!

Az erkélyen álló öt maszkosra siklik a tekintetem. Nem mozognak, csendben vannak, de ettől csak még ijesztőbbek.

Mert az igazi erő nem a kiabálásban vagy a parancsok osztogatásában van. Nem a megfeszülő izmokban vagy a fegyverek villogtatásában. Az igazi erőt a belőlük sugárzó, rendíthetetlen magabiztosság adja, a tudat, hogy hatalmuk van mindannyiunk fölött.

Az igazi erő mindig a felszín alatt forrong, az energiája bármelyik pillanatban kész kitörni.

– A ma esti játék neve: A ragadozó és a zsákmány. Az alapítók vadásznak majd rátok. Öten kilencven ellen, szóval ti vagytok többségben. Akinek sikerül elérnie a birtok szélére anélkül, hogy levadásznák, a Hitetlenek tagja lesz. Akinek nem, azt kizárjuk, és kikísérjük a területről. Az alapítók bármilyen módon vadászhatnak rátok, akár erőszakkal is. Ha a fegyverük megérint valakit, az azonnali kizárást jelent. Előfordulhat, sőt biztos, hogy lesznek sérülések. Ha tudtok, ti is használhattok erőszakot az alapítókkal szemben. Egyetlen egy szabály van: gyilkolni tilos! Legalábbis szántszándékkal! Senki sem kérdezhet, és senki sem számíthat kegyelemre. Nem akarunk nyápicokat magunk között!

Hirtelen mindenki az alapítóknál lévő fegyvereket bámulja. Én sem vagyok kivétel.

A vörös maszkos keze a hanyagul a vállára vetett baseballütőre tekeredik.

A zöld maszkos egy íjat szorongat, a gumihegyű nyilak a hátán, egy tegezben pihennek.

A fehér maszkos kézfejére kígyóként tekeredik egy vaskos, hatalmas lánc.

A narancssárga maszkos kesztyűt visel, a fém golfütője a földet éri.

A sárga maszkosnak nincs fegyvere, de a mindkét kezét ökölbe szorítja.

Tehát ez igazi vadászat lesz. Persze tudtam ezt, igyekeztem lélekben is felkészülni rá tegnap este, de a valóságban teljesen más, mint ahogy elképzeltem.

– Tíz perc előnyt kaptok. Azt javaslom, fussatok. A beavatás hivatalosan is elkezdődött!

Hirtelen lábak susogását hallom, és körülöttem mindenki futásnak ered.

Még egyszer felnézek a feketébe öltözött, neonmaszkos, mozdulatlan Hitetlenekre.

Teljesen közömbösen figyelik a szétszéledő résztvevőket. Semmi reakció. Az izgatottság legapróbb jelét se mutatják.

Mert arra tanították őket, hogy higgadtan kezeljenek mindent. Hogy időt nyerjenek, hogy kivárják a megfelelő pillanatot, és soha, de soha ne mutassák ki a lelkesedésüket. Még akkor sem, ha biztos vagyok benne, hogy számukra ez a vadászat nem más, mint puszta szórakozás.

Mert ez az egész biztos, hogy nem az új tagok felvételéről, vagy a legrátermettebbek túléléséről szól. Megszámlálhatatlan beavatás volt már ezelőtt is, de alig volt olyan alkalom, hogy bővült volna a Hitetlenek létszáma, és azokról sem tud senki semmit, akik sikeresen vették ezt az akadályt.

Próbálom kivenni a maszkok alatti arcvonásokat, vagy a testfelépítésükből kitalálni, kik lehetnek azok, de mind egyformán magasak és izmosak. Kivéve a fehér maszkost, aki egy kicsivel véznább, mint a többiek.

Hiába. Képtelenség megmondani, ki kicsoda.

Vagy kiszúrni azt az egyet, akit mindenképpen el kell kerülnöm.

Pontosítok.

Mindegyikőjüktől távol kell tartanom magam.

Mert ők ragadozók, én pedig a zsákmány része vagyok. Ha valamelyik elkap, szétmarcangol.

A kelleténél egyetlen másodperccel tovább várok, pedig nincs idő, a többiek máris az erdő felé rohannak.

Sarkon fordulok, és követem a példájukat.

Minden lépéstől megremeg a lábam, de a fogadalmam úgy lüktet a mellkasomban, mintha a második szívem lenne.

A diákok eszeveszett tempóban vetik be magukat a hatalmas fák közé, mit sem törődve az egész területet és minden zegzugot belengő, nyomasztó levegővel.

Alig süt már a nap, az utolsó fényfoszlány csak arra elég, hogy az erdő sötétebbnek, alattomosabbnak tűnjön, mintha gonosz, kultikus erők uralnák.

A feladatra koncentrálva gyorsítok a tempón, hogy minél nagyobb előnyre tegyek szert. A mellettem elsuhanó fákra apró kamerákat és hangszórókat szereltek, hogy beláthassák az egész területet, de én lehajtott fejjel futok, nehogy felfigyeljen rám, bárki is figyeli a képeket. Nem hinném, hogy a Hitetlenek alapítói így próbálnának levadászni minket, de ki tudja? Jobb, ha elővigyázatos az ember.

Végtére is ma este nincsenek szabályok.

A bokrok közé vetem magam, követek egy csapatnyi diákot, akik valamiféle stratégiáról sustorognak.

Általában igyekszem nagy ívben elkerülni az embereket, de most azért jöttem, hogy minél többet megtudjak ezekről a szörnyetegekről.

Mert csak úgy lehet megállítani a tébolyultakat, ha előbb tanulmányozzuk őket, ha befészkeljük magunkat a bőrük alá, hogy megérthessük a működésüket.

Az ember csakis ezután tud valódi kárt okozni nekik.

Amit persze nem én fogok véghez vinni, ahhoz túlságosan gyenge vagyok fizikailag. De a szupererőmnek köszönhetően tökélyre fejlesztettem a kémkedési képességemet.

A három főből álló társaságnak fogalma sincs, hogy a bozótos mögül figyelem őket. Mivel a cipőm elég nagy zajt csap, így csak akkor mozdulok, amikor ők is.

Különösebb sietség nélkül egyre messzebb kerülnek a többiektől.

Mert a nyers erő helyett az eszükre hagyatkoznak. Nem futnak. Úgy tűnik, ismerik az erdőt, és ezt kihasználva próbálnak mihamarabb a célba érni.

– A hetvennégyes és a tizennyolcas kiiktatva!

Összerezzenek a torzított hang harsogásától, és nem, nem vagyok hajlandó azon agyalni, mit is jelenthet a kiiktatás.

Az ötös, a hatos és a hetes, akiket követek, egy pillanatra sem állnak meg.

Biztos, hogy nem először csinálják ezt. Ha a Hitetlenek alapítói érdemesnek találják a korábbi beavatáson elbukottakat, előfordul, hogy újabb esélyt adnak nekik.

Még egy indok arra, hogy őket kövessem.

Átverekedik magukat a lehullott ágak között, és bár nem figyelnek a kamerákra, diszkréten kikerülik őket.

Újra felcsendül az eltorzított hang, újabb kiiktatott számokat jelent be, néha többet is egyszerre.

Akárhányszor meghallom, összerándul a gyomrom, és felváltva lélegzem az orromon vagy a számon át, nehogy elurakodjon rajtam a páni félelem.

Az ötös, aki elöl megy, hirtelen megáll, a többiek követik a példáját, kezük ökölbe szorul.

A levelek és az ágak között már azelőtt feltűnik a fém golfütő, hogy a narancssárga maszkos is megjelenne.

A hatos rátámad, megpróbál behúzni neki egyet, de a narancssárga maszkos elhajol az ütés elől, és hatalmasat lendít az ütőjén. Arcon vágja vele.

A szám elé kapom a kezem, nehogy felsikoltsak, ahogy a hatos maszkja alól csorogni kezd a vér, majd hangos puffanással a földre zuhan. Remegő lábbal guggolok a bokrok közé, némán zihálva figyelem a rémes jelenetet.

Az ötös és a hetes ellentétes irányba indulnak. A narancssárga maszkos most az ötös fejét veszi célba, elhajítja az ütőjét, amitől a szerencsétlen egy fának csapódik, majd a hetes után ered. Céltudatosan mozog, vérfagyasztó magabiztosság árad belőle.

Erő és hatalom.

Minden egyes mozdulatából. Minden egyes lépéséből. Minden egyes döntéséből.

Meg se várta, hogy az ütője elérje az ötös testét. Egyszerűen tudta, hogy eltalálja, amire a szerencsétlen földön fekvő, élettelen teste a bizonyíték.

Valami azt súgja, hogy nem véletlenül rohant a hetes után. Mardos a kíváncsiság, tudni akarom, miért.

De nem most.

Mert akkor utánuk kellene mennem, ami a biztos kiiktatásomat jelentené.

A kíváncsiság az ördög és az alattvalói eszköze, így vesznek rá minket az észszerűtlen döntésekre.

A torzított hang máris bejelenti a hatos és az ötös kiiktatását. Várom, hogy a hetes is sorra kerüljön, de hiába.

Talán sikerült elmenekülnie. Hajrá, amerikai barátom, bárki is legyél!

Egyelőre biztonságban vagyok, és ez a lényeg.

Lassan felegyenesedem, óvatosan körbenézek.

Megigazítom a parókámat, magasról teszek a fejbőrömet eláztató izzadságcseppekre, aztán párszor megpöckölöm a maszkomat, hogy tudjam, még mindig a helyén van.

Érzékeny fülem lépések zajára lesz figyelmes. Sikerül leguggolnom, mielőtt négyen átfutnának a tisztáson. A narancssárga maszkos feléjük tart, a vörös maszkos követi. Szinte rögtön a levegőbe röpítik őket, a négy ájult test máris a földön hever.

Újra a szám elé kapom a kezem, körmöm a műanyag maszkba mar, kétségbeesetten kapar.

Uramisten!

Ez rettenetesebb, mint hittem. Igen, én is hallottam pletykákat a Hitetlenek kegyetlenségéről, és hogy sosem fogják vissza magukat, de egy egészen más történet a saját szememmel látni azt, ahogy szétverik az embereket.

Nem csak a kifröccsenő vérről, a testekre, arcokra mért kemény ütésekről, a törött csontokról, a rémisztően szívtelen, neonmaszkokba burkolódzó látványukról van szó, vagy arról, hogy úgy vadásznak az emberekre, mintha állatok lennének.

Hanem a hangokról is. A reccsenésekről, a csattanásokról, a földre zuhanó testek puffanásáról is.

Az elfojtott sikolyokról, a jajgatásokról, a könyörgésekről.

– Feladom. Kérlek, most az egyszer kíméljetek meg…

Ezt mondta az egyikük, mielőtt a fához csapták a fejét.

A két alapító alig néz egymásra, mielőtt folytatnák a vadászatot. A vörös maszkos beveti magát a fák közé, én pedig azon agyalok, hogyan tudnám követni anélkül, hogy felhívnám magamra a narancsos maszkos figyelmét.

Talán az lesz a legjobb, ha megvárom, míg ő is elmegy.

Sajog és remeg a lábam a guggolástól, de nem mozdulok, még levegőt is alig veszek.

A narancssárga maszkos lehajol az ötöshöz, aztán felkapja a golfütőjét. A fekete bőrkesztyűjén végigfolyik valami, aztán élénkvörös cseppekben a földön végzi.

Vérvörös cseppekben.

Hogy lehetnek ilyen… szörnyűek, ennyire fiatalon? Valószínűleg mindig is ilyenek voltak, hiszen egy erőszakos világba születtek.

Sosem szerettem azokat, akik pusztán azért bántanak másokat, mert megtehetik.

Akik a semmiért képesek tönkretenni egész családokat.

Az erkölcstelen embereket.

A határokat nem ismerő, gátlástalan alakokat.

A Hitetlenek megtestesítik mindezt a torz viselkedési normáikkal és a hedonista hozzáállásukkal.

A narancssárga maszkos felegyenesedik, olyan magas, hogy szinte kitakar mindent a horizonton, aztán lassan, túlságosan lassan fordítja a fejét a rejtekhelyem felé.

A kísérteties csendbe burkolózó sötétben felragyognak a neonszínű varratok a maszkján.

Kiver a víz, amikor a mély recsegő hangját visszaverik a fák.

– Tudom, hogy elbújtál. Gyere elő, és megígérem, hogy nem bántalak… nagyon.

2

Cecily

Egy pillanatra elakad a lélegzetem.

Ez lehetetlen.

Kizárt, hogy lásson. Egy pisszenés nem sok, annyi hangot se adtam ki, ráadásul láthatatlan vagyok.

Hacsak nem fér hozzá a biztonsági kamerák képéhez.

Nem. Nincs semmi a fülében, szóval nem kommunikálhat senkivel.

De akkor honnan a fenéből tudja, hogy itt vagyok?

Lassan körbenézek. Nincs itt senki más. Biztos, hogy hozzám beszélt.

Újra bejelentenek egy kiiktatott számot, a torzított hang gyászos ítéletként harsog a levegőben. Önkéntelenül rándul meg a vállam, de egy helyben maradok, türelmesen várok, figyelek.

Vagy inkább a narancssárga maszkos csapdájába estem, aki alig harminc méterre tőlem, hanyagul a vállára vetett golfütőjével a kezében ácsorog.

És még mindig felém bámul. Az egyre sötétedő éjszakában még félelmetesebb a neonszínű maszkja. Mivel nem egyenesen rám néz, nem tudja, pontosan hol vagyok.

– Gyere elő, amíg lehet. Nem lesz túl szép, ha ki kell szedjelek onnan!

Ez sehogy se lesz túl szép, te beteg állat!

Hogy beszélhet valaki ennyire közömbösen? Mintha egy robot hangját hallanám.

Egy gonosz robotét, ami meghibásodott, és most az emberiség kiirtására törekedne.

– Lejárt az időd.

A szavai súlya előbb üt szíven, mint ahogy megindulna felém hosszú, céltudatos léptekkel.

Megmagyarázhatatlan energia önt el, a túlélési ösztöntől felforr a vérem. Minél messzebbre kell jutnom tőle.

Nem a kiiktatás aggaszt, hanem az, hogy talán nem jutok ki innen egy darabban.

A bokrok takarásában mászom előre. Letört ágak, tüskék hasítják fel a tenyeremet, karcolják a nyakamat, mintha egy könnyed erőszakszimfóniát alkotnának.

A narancssárga maszkos hosszú, erélyes és átkozottul kitartó lépteinek hangja még mindig a nyomomban van.

Olyan érzés ez, mint gyerekkoromban, amikor bújócskáztunk a barátaimmal. Ha megéreztem, hogy valaki a sarkamban van, egyszerre lettem izgatott és ijedt, amitől felsikítottam.

De ez most kicsit más.

Mert kizárólag a félelem rántja össze az izmaimat, kizárólag a rettegés uralja a gondolataimat. Remeg a lábam, a pulzusom a fülemben dübörög, hiába próbálom megőrizni a hidegvéremet.

Ha elkap, tudom, hogy végem. Ájultan heverek majd
a földön, mint a többiek.

Talán még kórházba is kerülök, amiről a szüleim is tudomást szereznek, és a vakmerőségem miatt végtelenül csalódottak lesznek.

Azt már nem.

Minél közelebb kerül, annál gyorsabban futok. Csak futok, futok és futok!

Mindent beleadok, mégsem tudom lerázni őt.

Még csak nem is távolodom!

Szinte a nyakamban liheg. Az egyenletes lépteiből ítélve talán szándékosan nyújtja el a becserkészésemet.

Azt akarja, hogy fussak, hogy lássa, meddig jutok.

Átkozott, szadista vadbarom!

Ha így folytatom, olyan leszek, mint egy szánalmas egér, akivel a kertvárosi macska játszadozik.

Újra körbenézek. Hirtelen ötlettől vezérelve a földút mellett álló szikla mögé bújok.

Zihálásom leginkább egy csapdába esett állatéra emlékeztet, de akkor sem mozdulok.

Ahogy szétárad bennem a kétségbeesés, a szívem egyre hevesebben kalapál. Mit tettem?

Vajon sikerült leráznom?

Tekintetem az ide tartó ösvényre tapad, hogy lássam, ahogy a narancssárga maszkos elhalad mellettem.

Várakozás közben már átizzadtam a pólómat és a farmeremet is, de még mindig nem tűnt fel.

Ennek semmi értelme.

Hiszen a sarkamban volt. Már régen utol kellett volna érnie.

Hacsak…

Elszoruló torokkal, mintha egy lassított felvételt adnék elő, hátrafordulok. És igen. Ott áll, lazán nekidől egy fának, keresztbe font karral és lábbal figyel, a golfütőt fenyegetően a bal kezében tartja.

– Van valami konkrét oka annak, hogy mindig elbújsz?

Mély hangjának hullámzása megrezegteti még a bőrömet is. Most már kevésbé robotszerű, mintha méltónak tartana arra, hogy a kevésbé közömbös énjét is megmutassa.

Ami nem biztos, hogy jó jel, hiszen könnyen lehet, hogy a narancssárga maszkos valójában maga a megtestesült ördög.

De a hangja elgondolkodtat.

Mert már hallottam valahol ezt a parancsoló, amerikai akcentust.

Ami azt jelenti, hogy vagy Gareth vagy Killian Carsonnal állok szemben. A testvérpárt sokszor láttuk már a lányokkal az illegális verekedéseken.

Esetleg Jeremy Volkovval.

Istenem! Add, hogy ne Jeremy legyen…

Egy józan ember beérné annyival, hogy nem az elmebeteg Killian Carson vagy a teljesen őrült Nikolai Sokolov áll vele szemben, de az én szememben mindig is Jeremy Volkov volt a legrosszabb a Hitetlenek közül.

Csak mert nem kürtöli világgá a tetteit úgy, mint a többiek, még nem egy ártalmatlan ma született bárány. Egyszerűen jobban rejti el mások elől a benne élő szörnyeteget.

Végül is nem a kedvességével érdemelte ki, hogy a Hitetlenek vezére lehessen.

– A klubba csak futva lehet bekerülni, bujkálva nem – folytatja a még mindig kevésbé robotszerű, de azért vérfagyasztó hangján.

Kinyitom a számat, hogy mondjak valamit, de aztán gyorsan összezárom.

Ostoba!

Majdnem megszólaltam. Egy hajszálon múlt, hogy leleplezzem a nemzetiségemet, és így azt is, hogy semmi keresnivalóm ezen a beavatáson.

A narancssárga maszkos ellöki magát a fától, én hátrálok egy lépést, aztán megugrom picit, mert a cipőm egy kőnek ütközik.

– Még mindig nem futsz – mélyíti el a hangját, ami így még annál is borzalmasabb jövőképet fest fel, mint amit az imént a többieknek kellett átélnie.

Veszek egy mély levegőt, és futásnak eredek.

De két lépést se teszek meg, amikor a lábam feladja a szolgálatot. Sikoltva zuhanok fejjel előre a porba, a tüdőm teljesen kiürül.

– A huszonhármas kiiktatva – visszhangozza a torzított hang.

A mondat visszavonhatatlanságától szinte fájóan forr a vérem.

De nem annyira, mint a máris sajgó zúzódások a térdemen és a csípőcsontomon.

A hasamon fekszem, a földet markolászom, a szám telement porral.

Lassan emelem fel a fejem. A narancssárga maszkos
a vérvörös golfütőjét méregeti.

Az ott ugye nem az én vérem?

Nem. Az nem lehet. Nem ütött meg. Azt hiszem, csak elgáncsolt vele, és ezért heverek most védtelenül előtte.

Elkeseredetten próbálok levegőt venni, miközben felülök, és leporolom a ruhámat. A térdemen vérző lyuk tátong, összerezzenek a látványától.

Tiszta mocsok vagyok. És miért?

Nos, legalább megtudtam egy keveset a Hitetlenek birtokáról, és nem veszítettem el az eszméletemet, mint a többiek, akik rátámadtak erre a gazemberre.

– Lássuk, ki van a maszk mögött – nyújtja felém kesztyűbe bújtatott, fekete, sötét, a legrosszabb rémálmaimat idéző kezét. – Hogy kaphatott egy ennyire alkalmatlan jelölt meghívót a beavatásra…

Félbeszakítom a mondatát azzal, hogy félrelököm a kezét. A váratlan csattanás hangja kettéhasítja a csendet, mintha megzavarná a narancssárga maszkos egész lényét.

Másik kezemmel a földet markolászom, és minden erőmre szükségem van, hogy ne fakadjak ki, csak hogy történjen valami.

Hiszen már kiiktatott. Miért érdekli az arcom? Erre nem volt semmiféle szabály.

Ráadásul ő miért láthatna, ha én őt nem? Ez így nem igazságos.

A világ nem igazságos, Cecily. Jobb lesz, ha elfogadod.

Anyám szavai nyomán veszek egy mély levegőt, és felállok. Már nem érdekel a nem túl dicső kiiktatásom, sem a büszkeségem, a maradék időmben inkább szaglászom még egy kicsit.

Végtére is, ezért vagyok itt.

Az egyik pillanatban felegyenesedve állok a két lábamon, a következőben viszont már a hajamnál fogva ránt hátra.

Ne! A parókám…

Nyüszítve követem a mozdulatot, nehogy letépje rólam, nehogy lebukjak. A hátam a kemény mellkasához csapódik, majd a torkomra szorul a golfütő nyele.

Szó szerint.

A légcsövemre tapasztotta. Nem nyomja még, de a végzetes mozdulat lehetőségének veszélye így is ott lebeg előttem.

Ráadásul a hajamat sem kíméli, amitől szinte hozzátapadok a mellkasához. Nem vagyok alacsony, de a narancssárga maszkos magasabb és szélesebb is, hozzám képest egy igazi óriás.

Bergamott- és bőrillat árad belőle. Vagy az utóbbi csak a kesztyűjéből.

A maszkon keresztül kissé keményen lélegzik, ami kissé ijesztő, a régi horrorfilmeket idézi fel bennem.

Érzékeny fülemet olyannyira elárasztja ez a hang, hogy már nem kapok levegőt.

– Csak egy törékeny apróság vagy, akit egy csettintéssel összezúzhatok. Te is tudod, én is tudom, és az a néhány működőképes agysejted is jobb, ha tisztában van azzal, mi vár rád, ha nem mondod el azonnal, hogy a faszba kerültél ide.

Ajkaim megremegnek, de összezárnak.

Várom, hogy elöntsön a jól ismert érzés. A dermesztő félelem, a néma könnyek és az általános szétesés, ami az ehhez hasonló helyzetekben mindig maga alá gyűr.

De hiába.

Mert csak a csontomig hatoló reszketés az, ami elönt.

És a késztetés, hogy meneküljek.

Nem. Nem csak ez.

Van még valami sokkal aljasabb is a felszín alatt.

Mintha a korábban átélt rettegésre vágynék.

Mintha szükségem lenne rá.

És mintha ez felülírna mindent.

A golfütője egyre erősebben szorul a nyakamra, de még mindig kapok levegőt.

– Jobban örülnél, ha összezúználak, csak hogy ne kelljen válaszolnod a kérdésemre?

Megrázom a fejem, és most először hátrahajtom, hogy egyenesen a szemébe nézhessek.

Ez a második hiba, amit ma elkövettem. Az első az volt, hogy egyáltalán idejöttem.

A narancssárga maszkos szeméből sugárzik az erőszak iránti vágy. Pont olyan sötétszürke és rideg a tekintete, mint az összegyűlt viharfelhők az égen.

Az ember sosem tudhatja, hogy zivatar vagy egy pusztító felhőszakadás lesz belőlük.

Bár egy dolog biztos. Hogy veszélyesek. Jobb, ha az ember menedéket keres, amíg tovább nem állnak.

De mégis hogyan lehetne elmenekülni egy ilyen, szinte már fekete tekintet elől?

Az élettelen, halottnak látszó szempár elől?

Vagy talán arra vár halál, aki szembekerül vele.

A golfütő véres végére tekerednek az ujjaim, és még közelebb húzom a torkomhoz.

Ha megpróbálnám eltolni magamtól, valószínűleg kihívásként értékelné, és pont az ellenkezőjét tenné.

Szerinte alkalmatlan vagyok a Hitetlenek beavatásához, de azzal, hogy a fenyegetése beváltására bátorítom, pont elég gátlástalannak tűnök ahhoz, hogy felvételt nyerhessek a klubba.

Sajnos semmilyen érzelmet nem váltok ki belőle. Még egy hajszálnyit sem.

A tekintete elérhetetlen, még mindig ugyanolyan sötétszürke.

De elengedi a golfütő másik végét, hogy a hatalmas, kesztyűs kezét a kézfejemre tegye.

Erélyes, tolakodó, szinte összetöri a csontjaimat, ahogy a hideg fémet a légcsövemhez szorítja.

– Ezt akarod? – kezd fojtogatni a golfütővel. – Ha erről van szó, csináld rendesen.

Elakad a lélegzetem, egyre jobban feszül a nyakam, zsibbadnak az ereim, az arcom lángra lobban.

Verekedni, harcolni, rúgni akarok, de nem hagyom, hogy úrrá legyen rajtam a pánik. Észnél kell lennem, le kell nyugtatnom a gondolataimat és a pulzusomat is.

Mert ha hagyom, hogy belemásszon a fejembe, hogy elorozza a gondolataimat, és a helyükbe bénító félelmet, fenyegetettséget ültessen el, akkor biztos, hogy nyer.

Eltökélt tekintetem találkozik a szeméből sugárzó ürességgel.

Nem bánthatsz.

Nagyon…

A legrosszabb, ami történhet, hogy elveszítem az eszméletemet, mint a többiek.

És bár nem szívesen ájulnék el, még mindig jobb, mintha kihallgatna, és végül elárulnám azt, akinek ígéretet tettem.

– Értem – támad a fülemre a recsegő hangja. – Azt hiszed, leállok némi fojtogatás és figyelmeztetés után. Hogy megütlek, és elájulsz, mint a többiek, aztán továbbmegyek, hogy más szerencsétlen lelkeket kínozhassak. Kicsit sajnálod őket, de közben örülsz is annak, hogy nem vagy a helyükben, igaz?

Elképedve tátom el a számat, és nemcsak azért, hogy levegőt vegyek.

Hogy láthat át a tervemen anélkül, hogy egy szót is szóltam volna? Talán valamiféle médium?

A Hitetlenek ugye nem egy szekta? Ugye nem paktáltak le a démonokkal?

– Így lett volna. Így kellett volna lennie – rántja meg a hajamat, amitől összerezzenek. – De volt merszed felidegesíteni, szóval most nagyon csábít a gondolat, hogy… tényleg megfosszalak az utolsó csepp oxigéntől is.

Nyelek egy nagyot. A fém golfütő ólomsúlyként nehezedik a nyelőcsövemre.

Egyszer megrázom a fejem, már amennyire a hátrarántott hajam engedi.

– Bár van egy olyan szabály, hogy a kiiktatás után senkit sem ölhetünk meg… szándékosan.

Természetesen feltűnik, ahogy megnyomja az utolsó szót. Azt akarja mondani, hogy mindezek ellenére fontolgatja, hogy megöljön, és aztán úgy tűntesse fel, mintha véletlen lett volna.

Ez az a rész, ahol a pletykák és a feltételezések teljesen eltérnek a valóságtól.

Sokszor hallottam már meséket arról, hogy a Hitetlenek sportot űznek abból, hogy megverjenek, és szemrebbenés nélkül kinyírjanak valakit.

De testközelből látni, mi több, az elszenvedőjének lenni, pont olyan, mintha egy vihar szemébe kerülnék, és pontosan tudnám, hogy szinte semmi esélyem a túlélésre.

Nincs annyi mély levegővétel vagy észérv, ami megmenthetne. A narancssárga maszkos máris beette magát a fejembe, és ezt ő is tudja.

Rajta múlik, hogy élve hagyom-e el ezt a helyet, és ezzel is tisztában van.

Arról viszont fogalma sincs, hogy nem adom fel, hogy harcolni fogok.

– Dugj meg előtte – suttogom, én is alig hallom, amit mondok.

Újra megtorpan, mint az előbb, amikor elütöttem a kezét.

– Dugjalak meg előtte? – ismétli lassan, mintha ízlelgetné a szavaimat.

Bólintok.

Elengedi a hajamat, keze a nyaki verőeremre kúszik, majd tovább süllyed, és megfogja a mellemet a pólómón keresztül. Érintése kegyetlen, kiráz tőle a hideg, mintha már azzal megbüntetne, ahogy az ujjai a bőrömbe marnak.

– Miért?

Minden erőmre szükségem van, hogy összeszedett maradjak, pedig máris lüktet és fáj az érzékeny mellem.

– Nem akarok szüzen meghalni.

Azóta, hogy megláttam, most először csillan némi fény a szemében, de ez nem az érdeklődés jele. Sokkal inkább a szadizmusé.

Mintha beindult volna benne valami.

Hogy mi, azt nem tudom.

– Én nem dugok meg szűzeket. Abban nincs semmi jó. De ne vedd magadra – teszi hozzá, ám a hangsúlya nagyon is megalázó.

Aztán elengedi a mellemet, hogy benyúlhasson a pólóm alá, lehúzhassa a melltartómat, és belecsíphessen a bimbómba.

Bőrkesztyűje annyira érdes, hogy felszisszenek, amit viszont bátorításnak ítél, és ijesztően nyugodt ritmusban morzsolgatni kezdi, majd durván meg is szorítja.

Előredőlök, a nyakamon erősödő nyomás csak ront a helyzeten. Vagy javít? Tényleg nem tudom.

Most először élek át ilyesmit az után a bizonyos eset után, amit a lelkem legsötétebb zugába száműztem.

Azóta lettem a prűd Cecily, a „miért gondol mindenki mindig a szexre” Cecily, az „okoska, aki csak azért jár egyetemre, hogy tanuljon” Cecily.

Az egyetlen kivétel: ő. Akinek most szívességet teszek, és aki miatt ebbe a lehetetlen helyzetbe keveredtem.

Itt fogdos egy maszkos idegen, miután pimaszul odavetettem neki, hogy dugjon meg, és akinek önként bevallottam, hogy szűz vagyok, pedig mindenki úgy tudja, hogy már a gimiben túl voltam az elsőn.

Azért tettem mindezt, hogy megzavarjam, és el tudjak menekülni, de meglehet, hogy pont az ellenkezőjét értem el vele.

Mert eleinte egyáltalán nem érdeklődött irántam, ezért is iktatott ki úgy, mint a többieket. De aztán – bár nem állt szándékomban – többször is provokáltam, és most nem ereszt.

– Halljam – szorítja meg újra a mellbimbómat.

A sprőd kesztyű fájdalmasan tapad az érzékeny bőrömre, kiszakad belőlem egy apró nyöszörgés.

– Mit keres egy flancos Royal Elit-es a Hitetlenek beavatásán?

Mégis honnan tudja? Pedig nagyon igyekeztem leplezni az akcentusomat!

– Feltettem egy kérdést. Hol marad a válasz?

Rámeredek, a tekintete újra felcsillan.

– Ne nézz rám így, különben a végén mégis megduglak, csak hogy lássam a könnyeket a szemedben.

Beteg állat.

Semmi kétség, biztos, hogy megtenné, sőt, ki tudja, mit még. Pont ilyen kiszámíthatatlannak tűnt már akkor is, amikor megláttam, hogy a többiek nyomába szegődik.

Már éppen azon gondolkodom, hogyan szabadulhatnék tőle anélkül, hogy még nagyobb bajba keveredjek, amikor a birtok másik oldalán valami zűrzavar tör ki.

Mindketten a hang irányába fordulunk. A fehér és a sárga maszkos egy csapatot üldöz, a sárga maszkos tébolyultan röhög közben.

Ösztönösen rátaposok a narancssárga maszkos lábfejére. Kihasználom a pillanatot, amikor enyhül a szorítása, lehajolok és futásnak eredek.

Nem nézek vissza. Nem várom meg, hogy utolérjen. Csak rohanok, rohanok és rohanok.

A szívem a torkomban dobog, és csak az jár a fejemben, hogy ő mi a fenéért nem kapott pánikrohamot, amikor én minden ilyen szexuális helyzetben kikészülök?

És ami még ennél is fontosabb, miért rándul össze a lábam köze, miért követeli lüktetve, hogy azonnal forduljak meg, és menjek vissza egy ilyen embertelen idegenhez?

3

Cecily

Csodával határos módon sikerül visszajutnom a kollégium területére, és észrevétlenül besurranni a lakásba, amin a gyerekkori barátnőimmel osztozom.

Sehol sem ég a villany, csak Ava szobájából szűrődik ki
a csellója melankolikus hangja.

Ha meglátna így, sebesülten, kilyukadt farmerrel és kétségbeesett tekintettel, túl nagy feneket kerítene neki, és azonnal kérdésekkel bombázna.

Végtelenül drámai kérdésekkel.

Leveszem a cipőmet az ajtónál, lábujjhegyen osonok keresztül a nappalin, miközben folyamatosan összerezzenek a felhasadt térdemből és a szétzúzott kezemből sugárzó fájdalomtól.

A szobámba érve bezárom az ajtót magam után, nekidőlök, majd lecsúszok a padlóra, magamhoz húzom a lábaimat, és átkarolom a térdeimet.

Összekoccannak a körmeim, ahogy a falakat beterítő, kedvenc mangaposztereimet bámulom. A félhomályban a karakterek úgy tűnnek, mintha bármelyik pillanatban életre kelhetnének, hogy leugorjanak mellém.

Én ebben találok vigaszt. Kitalált karakterek képeiben.

Sosem voltam az a típus, aki a barátaitól kér segítséget, vagy szívesen megosztja velük azt, ami a lelkét nyomja. Mindenki amolyan anyafigurának lát, egy olyan embernek, aki minden problémát megold, aki bárkit kész meghallgatni.

Ha esetleg rám törne a vágy, hogy végre én legyek az, akit meghallgatnak, azonnal a mellkasomba marok, nehogy engedjek a csábításnak. Nehogy magamon és a kitalált karaktereken kívül más is megvigasztalhasson vagy praktikus tanácsokkal láthasson el.

Ujjaim a sérült térdem fölött lebegnek. Fájdalmasan nyüszítek fel, amikor megérintem a feltépett bőrt.

De nem ez az egyetlen érzés, ami eláraszt. Nem bizony. Van itt még valami sokkal erősebb, sokkal bűnösebb is.

Lehet, hogy a fájdalom a bőrömnél kel életre, de a lelkem legsötétebb zugában végződik. Egy ismeretlen, névtelen helyen, amiről a mai napig nem is tudtam, hogy létezik.

A térdemtől a farmerem szakadása felé kúszik a kezem, a combom felett köröz. Amint megérintem a csípőmet, reszketve zárom össze a lábaimat.

A fájdalomnál valami sokkal erősebb érzés önt el, ujjaim megremegnek, mielőtt felemelkednének, hogy megsimítsák a mellemet.

Azt a mellemet, amit a narancssárga maszkos olyan kíméletlenül megragadott, kínzott és addig markolászott, amíg el nem akadt a lélegzetem. De most valahogy más.
A mellem puha, a mellbimbóm sajog, de a szikrázó érzésnek nyoma sincs.

Másik kezemet a nyakamra emelem, megszorítom. Pont, ahogy a golfütő szorongatta a nyelőcsövemet. Erősen, határozottan, de hiába: a kecses ujjaim képtelenek felidézni ugyanazt a helyzetet.

Mert nincs itt a sprőd kesztyű, ami a mellbimbómat morzsolgatja, nincs itt a hátamnak feszülő izomtömeg.

Leejtem mindkét karomat. Mégis mi a fenét művelek?

Miért akarnám felidézni a szörnyeteg csapdáját ahelyett, hogy örülnék a csodával határos megmenekülésemnek?

Vagy talán nem is a csapdába esett állapot az, amit keresek, hanem az érzés, amit abban a pillanatban átéltem.

Az üresség.

A felszabadulás reménye.

Mozdulatlanul rázom a fejem, próbálom kitörölni még az emlékét is a fejemből.

Mert ez a beteg jelenet nem történhetett volna meg, ha nem féltem az életemet.

A túlélési ösztönnél nincs erősebb sem az állatoknál, sem az embereknél, és abban a pillanatban bármit megtettem volna, hogy egy darabban jöjjek el onnan. Szóval normális körülmények között ennek az egésznek nem lenne semmi jelentősége.

Én viszont még jóval azután is körbenéztem, hogy az egyik nyúlmaszkos a huszonhármas számú, a cuccaimat tartalmazó nejlonzsákot a kezembe nyomta, és kikísért a birtokról.

A Royal Elit kolesza felé futva se nyugodtam meg, sőt, amikor beütöttem a lakáshoz tartozó kódot a kapun, még akkor is hátrasandítottam.

Mert egy részem attól tartott, hogy a narancssárga maszkos követ, és befejezi, amit elkezdett. Hogy a legközelebbi falhoz szorít, és közli velem azon a mély, ijesztő hangján, hogy a menekülés csupán a kezdet volt, nem a vég.

Mint kiderült, feleslegesen aggódtam. Egy olyan beteg ember, akit a vadászat és az okozott fájdalom indít be, nem fogja maga mögött hagyni a szabad prédákat miattam.

Azért hálás köszönet a láthatatlanná válási képességemért. Végre biztonságban vagyok.

Megrezzen a telefonom a zsebemben. Összerándulok, de aztán fújtatok egy nagyot, és előveszem a készüléket.

Landon: Élsz még, életem?

Hatalmasat dobban a szívem, remegni kezd a gyomrom is.

Mindig is közhelyesnek tartottam az ilyen érzéseket. Úgy gondoltam, csak a sódzso mangákban léteznek, de most, hogy én magam is megtapasztaltam, már tudom, hogy nagyon is valódiak.

Hogy jelenthet mindennél többet egyetlen szó, egyetlen üzenet, ha olyasvalakitől jön, aki tényleg számít?

Kihúzom magam, mielőtt válaszolnék.

Cecily: Azt hiszem. Most értem vissza.

Landon: Találkozunk?

Cecily: Persze. Hol?

Landon: A szokásos helyen.

Elmosolyodom. A mi helyünk. Nem nagy dolog, nem is különleges, de a kettőnk titka.

Cecily: Úton vagyok.

***

Harminc perccel később leparkolok az elhagyatott, sziklás partszakasz közelében.

A Brighton-sziget az Egyesült Királyság déli partvidéke közelében található. Mivel minden oldalról tenger veszi körül, így elég sok strandja és vízpartja van.

A Royal Elit-esek viszont el szokták kerülni azokat a helyeket, ahol gyakran megfordulnak a King’s Egyetem diákjai, mert senkinek sem hiányzik a balhé.

Ez a partszakasz a miénk, és igen, nyilvános hely, tehát nem tilthatjuk ki a King’s Egyetem diákjait. Ők viszont tisztában vannak azzal, hogy ha nem akarják magukra haragítani a klubunkat, jobban teszik, ha nem jönnek ide.

Ahogy a King’s Egyetemnek megvan a maga két hírhedt klubja, a Hitetlenek és a Kígyók, úgy a Royal Elitnek is ott van az Elitek.

Nekik nincsenek maffiakapcsolataik, de a maguk „vagyonos családi módján” legalább olyan veszélyesek.

Én pedig most az egyik vezetőjükkel találkozom.

Kiszállok a Mini Cooperemből, körbenézek, aztán kinyitom a tengerrel szemben álló, fekete kocsi hátsó ajtaját, és beülök.

Ahogy a tekintetem találkozik a leírhatatlan szépségű szempárral, a szívem újra hatalmasat dobban. Annyira kék és mély, vetekszik még az óceánnal is, bármit elnyel, ami a közelébe kerül.

Landon King három évvel idősebb nálam. Én másodéves pszichológushallgató vagyok, ő pedig már a művészeti kar mesterképzésére jár, a szobrait a galériák világszerte felkapják, mielőtt még befejezné őket.

Ahogy a szobrai, ő maga is egy görög isten szépségével dicsekedhet. Éles vonásait, csodálatos, sötétbarna haját és egyenes orrát akár márványból is faraghatták volna.

Landon King a kidolgozott testével és az elegáns ruháival maga a megtestesült férfias vonzerő. Még az autója is egyedi, egy kizárólag neki gyártott McLaren.

Enyhén félrefordulok a bőrülésen, hogy szembekerüljek vele, amitől egy egészen más bőr emléke sejlik fel előttem.

Egy olyané, ami olyan helyeken is megérintett, ahol Landon még soha.

– Úgy tűnik, tényleg életben vagy – ránt vissza a tiltott mélázásból a hangja.

– Igen. Sikerült elmenekülnöm.

– Érdekes szóhasználat. Talán megtiltották valamiért, hogy elgyere onnan?

Ledermedek.

Néha teljesen kimegy a fejemből, hogy Landon egy igazi zseni. A legapróbb részlet sem kerülheti el a figyelmét.

Pedig én nem szeretnék beszélni a beavatáson történtekről, mert az ostoba, fülig szerelmes énem úgy érzi, elárultam Landont.

Ami teljes képtelenség.

Hiszen nem vagyunk egy pár. Még az érzéseimről se tud, ráadásul már gyerekkorunkban eldöntötte, hogy csak a haverja lehetek.

Nem mintha azóta lennék oda érte. Tizenhét lehettem, amikor belezúgtam. Éppen arról beszélgettünk, hogy az istenített szüleinktől független életre vágyunk. Lan azt ecsetelte, hogy csak azért tudnak uralkodni fölöttünk, mert hagyjuk nekik, és ha valaki képes kilépni a szülei árnyékából, az én vagyok.

Volt valami szexi abban, hogy különösebb bizonyíték nélkül hitt bennem. Onnantól kezdve lépésről lépésre alakult ki bennem a vonzalom, de mivel egyáltalán nem érdeklődött irántam, feladtam.

Igyekeztem kiverni a fejemből, még randiztam is, de katasztrófába torkollott, és ide jutottam.

Ráadásul nincs még egy olyan srác, mint Landon. A humora, a bája, a gátlástalan világlátása igazán páratlan.

Az utóbbival nem tudok azonosulni, de hát senki sem tökéletes, ugye?

– A beavatás brutális volt – válaszolok az utolsó kérdésére. – Ezért mondtam azt, hogy sikerült elmenekülnöm. Sértetlenül. Nagyjából.

Feszülten figyel, keze lassan simogatja a kormánykereket.

– Más probléma nem volt?

Csak probléma volt.

– Az őr kétszer ellenőrizte a beszkennelt meghívómat, de végül beengedett, szóval ezen a téren nem hiszem, hogy gond lett volna.

Lan némán bólint.

A Hitetlenek csak nagyon ritkán hívnak meg a Royal Elitből bárkit a beavatásaikra, hiszen rivalizálnak az Elitekkel, de a mostanira öten mégiscsak kaptak egy-egy QR-kódot. Mindannyian Landon barátai – így az enyémek is, de nem tagjai az Eliteknek. Ja, és mindannyian fiúk, szóval én nem tartoztam közéjük.

Természetesen egyikük sem ment el, és végül Landon volt az, aki megkeresett ezzel az őrült ötlettel. Hogy mi lenne, ha a saját fegyverüket használnánk ellenük. Ha az egyik meghívójuk segítségével bejutnánk a területükre, és a saját szemünkkel láthatnánk, mi folyik odabent.

Landon nem mehetett, mert nincs az az álca, ami elrejthetné a kilétét, ráadásul a Hitetlenek, a Kígyók és az egész King’s Egyetem célkeresztjét is magán viseli.

Szóval önként ajánlottam fel a láthatatlanná válási képességeimet.

Most már persze nem vagyok annyira biztos benne, hogy ez volt a helyes döntés, vagy hogy megérte-e, még ha Landonról is volt szó.

Mert a pénznél és anyagi természetű értéknél is magasabb árat fizettem érte.

A tiltott fantáziáimat tette próbára, amiket rég a tudatom sötét zugába száműztem, hátha örökre elfelejtem.

Lan felém villantja aranyifjú mosolyát.

– Mit tudsz elmondani a birtok belső működéséről?

– Inkább megmutatom – azzal előveszem a telefonomat, és legörgetek az egyszerű bemutatóhoz, amit az iPademen raktam össze neki, még a lakásban.

Landon kiveszi a kezemből a mobilt. Ujjaink egy pillanatra összeérnek. Elakad a lélegzetem, de ő mintha észre se vette volna, hogy az érintése nyomán szikrákat szór a levegő.

Összefont szemöldökkel nézi az alkotásomat, aztán elvigyorodik.

Az emberek gonosz, baljós vigyornak nevezik. Amikor felvillantja, mindenki vagy elfut, vagy elbújik, mert Landon mindig tervez valamit, közben manipulál valami mást, és közben mindig nagyratörő céljai vannak.

Ha megtehetné, a bolygókkal focizna, és a csillagokkal játszadozna.

A baráti társaságunkban mindenki, ideértve az ikertestvérét és a húgát is, kerüli, mint a pestist, mert bárkit képes felhasználni a terveihez.

Hogy én? Én azt hiszem, ők csak a felületes Landont látják. Igen, mindig módszeres és szinte alig vannak erkölcsi korlátai, de mégsem olyan sötét alak, mint amilyennek gondolják.

– Ez lenyűgöző – jegyzi meg egy kis idő múlva. – Még a biztonsági kamerákat is berajzoltad.

– De csak azokat, amiket útközben láttam. Biztos, hogy vannak még ott is, ahol nem jártam.

– Ne szerénykedj. Még a legjobb kémek se tudnának ilyen részletes leírást készíteni – azzal elküld egy másolatot magának, kitörli az eredeti fájlt, majd visszaadja a telefonomat, és megsimítja a hajamat, pont úgy, ahogy a húgával, a barátnőmmel, Glyndonnal tenné. – Nagyon ügyes vagy, Ces.

Elmosolyodom, bár egy részemnek nem tetszik ez a bók.

Pontosabban nem is maga a bók, hanem mindaz, amit jelent.

Hogy úgy ér hozzám, mint a húgához. Hogy a tekintetéből teljesen hiányzik az a tűz, ami bennem ég iránta.

Ha továbbra is szívességeket teszek neki, de ő szinte észre sem vesz, azzal nem jutok előbbre. Ha nem csinálok sürgősen valamit, amivel kiugrasztom a nyulat a bokorból, sosem leszek egy havernál több neki.

A fülem mögé simítok egy kósza tincset, hihetetlenül felszabadító érzés, hogy megszabadultam attól a hülye parókától.

– És most mit tervezel?

Nekidől a kormánykeréknek, arcán bájos, de szadista mosoly villan.

– Mi mást, mint egy kis kalamajkát?

– Beszállhatok?

– Nem. Veszélyes lesz – vigyorog rám. – Xan bácsikám a nagyapja híres puskájával üldözne, és lyukat ütne a fejem helyére, ha veszélybe sodornám a drága kislányát.

– Ne aggódj a papa miatt.

– Találkoztatok mostanában? Naponta figyelmeztet minket arra, hogy ha bármi történik veled, fizetni fogunk. A saját vérünkkel. Amire a testemen belül van szükségem, nem kívül.

Összerezzenek.

Imádom az apámat. Vannak, akik azt mondanák, hogy apuci kicsi lánya vagyok, vagyis voltam, mielőtt az életem hirtelen pokollá nem változott. Mielőtt el nem játszottam a bizalmát a lehető legocsmányabb módon.

Az viszont tény, hogy papa túlságosan védelmező, amit megértek, de mégsem kellene túlzásokba esnie.

– Akárhogy is, nagyon jó munkát végeztél. Azt hiszem, meg kellene fontolnod az MI6-et, ha meggondolnád magad, és más karrier után néznél – dönti az ülésnek a fejét, és pont úgy néz ki, mintha egy festményből lépett volna elő.

Nem. Mintha egy szobor lenne.

– Nincs más dolgod, mint hátradőlni, és nézni, ahogy porrá égnek a Hitetlenek.

Ez egyáltalán nem érdekel.

A King’s Egyetem engem főleg oktatási szinten zavar, mert mióta véletlenül megsértettem a focicsapatuk egyik játékosát azzal, hogy visszautasítottam, amikor felkért táncolni egy kocsmában, ő és az alattvalói egyfolytában ellopják a könyveimet és folyamatosan idegesítenek.

Bár az utóbbi időben mintha mérséklődött volna a zaklatás. Biztosan megunták. Ezen túl viszont egyáltalán nem érdekel sem a klubjuk, sem az, amit csinálnak.

– Hasznodra lehetnék – ellenkezem.

– Már így is több voltál, mint hasznos. Te vagy a legjobb – lapogatja meg újra a hajamat. – De mindketten tudjuk, hogy te egy törékeny hercegnő vagy, aki az első durvulásnál megtörik, mint a kínai porcelán, szóval hagyd, hogy ezt én intézzem el, életem.

A képletes pofontól máris zsibbad és ég az arcom.

Képtelen vagyok megszólalni, a szavak, amik kikívánkoznak belőlem, nem hajlandóak életre kelni.

Sosem tudtam valami jól kifejezni magam, én inkább hallgatok, mint beszélek. Legalábbis, ha olyasmiről van szó, ami aggaszt.

Némán átkozom magam ezért, miközben kiszállok Landon kocsijából, és hallgatom, ahogy beindítja a motort. Hihetetlen szakértelemmel, tökéletes körívben hátratolat, majd úgy lő ki az utcára, mint valami puskagolyó.

Egy ideig még ácsorgok ott, átkarolom magam, és hagyom, hogy a tenger hűvössége átjárja a csontjaimat. A partnak csapódó hullámok hangja szétzilálja a fejemben cikázó gondolatokat.

Mindegyiknek az a vége, amit ki kellett volna mondanom, de mégsem tettem.

És ismerve magamat, ez talán örökre így is marad.

Az az egyetlen esélyem, ha bebizonyítom, hogy nincs igaza.

Ha megmutatom Landonnak, hogy nem vagyok törékeny hercegnő, hogy elbírok a durva dolgokkal is.

Ő megismerheti ezt az oldalamat is.

Beülök a saját autómba, becsukom az ajtót és be is zárom, mielőtt előhívnám a böngészőt a telefonomon.

Annak a perverz szexklubnak az oldala jön be, aminek Landon is a tagja.

Ezt még Glyn sem tudja a bátyjáról. Én is csak az unokatestvérétől, a gyerekkori barátomtól, Creightontól tudtam meg.

Ő mesélte el nekem, ahogy beszámolt arról is, milyen perverziókért van oda Landon, csak hogy tudjam, miféle srác is az, akiért annyira odavagyok.

Creigh aggódott értem, nem akarta, hogy bajom essen.

De azt nem tudja, hogy én is pont ilyen elcseszett vagyok.

Talán épp emiatt rajongok Landonért már gimis korom óta.

Nemcsak az a bizonyos beszélgetés tette vonzóvá számomra, hanem az is, hogy megtudtam: ugyanolyan perverz, mint én.

Átolvastam a honlapot és a klub szabályait is. Van, amikor alárendelteket és dominánsokat párosítanak egy-egy rendezvényen, de vannak a klub területén kívüli események is.

Landon rendszeres résztvevője az utóbbinak, legalábbis Creigh szerint.

Mint kiderült, sokan csak miatta lettek tagok, mert igazi ásznak számít ebben a témában a klubban.

A ragadozó-zsákmány játékban.

Azaz a beleegyezésen alapuló bele nem egyezésben.

Azóta ezen jár az agyam, hogy Creighton két hete megemlítette.

Elképzeltem, ahogy Landon üldözőbe veszi a nőket, hogy aztán kíméletlenül megdugja őket.

Ahogy az engedélyükkel leteperi őket, és hogy mennyire felemelő lehet ez nekik.

Tisztában vagyok azzal, hogy őrültségnek hangzik, ha felemelőnek nevezek egy ilyen aktust, de a nemi erőszak elég gyakori fantázia, főleg az olyan nők körében, akik szabadnak akarják érezni magukat. Így vagy úgy.

Akárhogy.

Még ha csak képzeletben is.

Ez nem a hatalomról szól, hanem az irányítás feladásáról, és arról, hogy egyetlen szóval leállíthatod az egészet.

A kettő között elég keskeny a határvonal, ezért sem szabad idegennel vagy egy zsarnokoskodó személlyel csinálni.

Nem tudom, hogy a lányok a klubban hogy vannak vele, de én biztos, hogy Lanen kívül senkivel se vágnék bele.

Mert bízom benne.

Ezért is fogom megmutatni neki ezt az oldalamat.

Ahogy korábban, most sem tudom szavakba önteni mindazt, ami bennem van, szóval nem marad más, a tettek mezejére kell lépnem. Ami azt jelenti, hogy kiszolgáltatott helyzetbe navigálom magam, mint akkor, amikor átéltem azt a rémálmot, de ez most más. Mert Lan nem egy mocsok.

Ő nem fog kihasználni.

Határozott mozdulatokkal pötyögöm be a belépési adataimat.

Igen, nem sokkal azután, hogy Creighton mesélt róla, beregisztráltam, és befizettem a tagdíjat is. De még nem mentem el egyetlen rendezvényre sem.

Egyszer valóban jártam a klubban, mert személyesen kellett igazolnom magamat és a koromat is, majd miután végeztünk az adminisztratív feladatokkal, szinte kirohantam a helyiségből a blézeremben és a fejembe húzott kalapban.

Amint beléptet a rendszer, máris érkezik egy üzenet.

Készen állsz arra, hogy szabadjára engedd a vágyaidat, Featherless03?

Rákattintok az igenre, majd megjelenik egy lista azokról a perverziókról és fétisekről, amiket a klub meg tud szervezni nekem.

Némelyikről még nem is hallottam, ezért amikor legutóbb kinyitottam az appot, alapos kutatást végeztem. Mondjuk úgy, volt egy-kettő, ami enyhén traumatizált.

Ahogy bizonyára mások is szörnyülködnének, ha látnák, hogy a ragadozó-zsákmány játékot választom ki.

Beleegyezem az apróbetűs részbe is, ami felhívja a figyelmemet arra, hogy ez a legkényesebb mind közül, és javasolják, hogy olvassak utána a linken, ami a mondat végén található.

Ezen már túl vagyok. A kérdéses oldalon semmi újat nem tudtam meg ahhoz képest, amit akkoriban olvastam a témában, amikor gyanítani kezdtem, hogy más vagyok, mint a többiek.

Köszönjük, hogy érdekel a ragadozó-zsákmány játék. Szeretnénk emlékeztetni arra, hogy bár meghatározott időközönként minden tagunknak be kell nyújtania egy negatív STD-szűrési eredményt, azt javasoljuk, hogy az aktus során mindig használj óvszert. Mert a biztonság az első.

Jogos. A regisztrációkor már kiválasztottam, hogy fogamzásgátlót szedek, tehát ezt már tudják. Miután rákattintok a Megértettem gombra, a következő oldalon találom magam.

Kérjük, figyelmesen töltsd ki az alábbi kérdőívet, hogy megtalálhassuk a számodra megfelelő partnert.

Ragadozó akarsz lenni, vagy inkább lennél zsákmány?

Zsákmány.

Férfit, nőt vagy nembináris partnert szeretnél?

Férfit.

Testfelépítés?

Izmos.

Szőke (szőkés), barna (barnás) vagy egyéb (kérjük, pontosítsd)?

Barna.

Maszkot viseljen a partnered?

Ezen a kérdésen gondolkodnom kell, de végül a maszkos lehetőséget választom.

Tény, hogy meg akarom neki mutatni ezt az oldalamat is, de elsőre talán még túlzás lenne szemtől szemben csinálni.

Bekattintom, hogy én is maszkban leszek.

Milyen magas legyen a partnered? Kérjük, válassz az alábbi listából. Ha nincs elvárásod, kattints a Mindegy gombra!

Kiválasztom a százkilencvenöt centit. Landon pontos testmagasságát.

Ruházat?

Mindegy.

Tetovált legyen?

Igen.

Lannek van pár, de nem látható helyeken.

Helyszín?

Mindegy.

Időpont?

Naplemente után, éjfél előtt.

A hét melyik napján legyen?

Mindegy.

Biztonsági szó. Ha kimondod, a partnered azonnal leáll.

Füst.

Kérjük, írd le, mi az, ami neked már nem fér bele (a lehető legpontosabban)!

Szájpecek, betömött száj. Bármilyen bódító-, kábító- vagy teljesítményfokozó szerek.

Ezektől kiver a víz, mert felidézik azokat az emlékeket, amikor rosszul lélegeztem, rosszul éltem, küzdöttem, de nem találtam kiutat.

Még egyszer átolvasom a válaszaimat, aztán megnyomom az Elküld gombot.

Köszönjük a válaszaidat. Amint találtunk egy számodra megfelelő partnert, értesítünk. Ez eltarthat egy darabig, hiszen az a célunk, hogy mindenképpen kielégítsük a vágyaidat.

Érthető.

Pár percig még tanulmányozom a válaszaimat, csak hogy tudjam, mindent helyesen adtam-e meg. Már éppen kilépnék, amikor egy vörös pont jelenik meg a képernyő tetején.

Amint rákattintok, azonnal ledermedek.

Gratulálunk! Megtaláltuk a szempontjaidnak legmegfelelőbb partnert! Az általad kiválasztott órákban átmenetileg meg fogjuk osztani a helyzetedet a partnereddel.

A találkozó részleteiről lentebb olvashatsz. Ha lemondanád, vagy szeretnéd módosítani az időpontot, kattints ide.

Legörgetek a részletekhez. Mindjárt elájulok, annyira zakatol a szívem.

Hát, tényleg megtörténik…

4

Cecily

– Hová mész?

Megtorpanok a nappali közepén, magamra erőltetek egy elég fura mosolyt, aztán a legjobb barátnőm, Ava felé fordulok.

Csípőre tett kézzel mered rám. Ava szőke, karcsú és a közhelyes társasági tünemény megtestesítője.

Fogalmam sincs, hogyan barátkozhat egy olyan lány, mint ő, egy olyan emberrel, mint én. Egy évvel idősebb vagyok nála, de mintha egy egész generáció választana el minket.
Ő hangos, én visszafogott vagyok. Ő extrovertált, én magamba forduló vagyok. Ő csak a bajt keresi a különféle klubokban, én viszont a csendes estéket szeretem.

Talán igaz, hogy az ellentétek vonzzák egymást, és ezért vagyunk olyan jóban már gyerekkorunk óta.

És most a legrosszabbkor kapott el.

– Esti sétára – válaszolom nyugodtan.

Ami egyáltalán nem hangzik gyanúsnak.

Egyáltalán nem.

Ava szeme összeszűkül, a keskeny résen alig látszik ki a kék szín.

– Nélkülem akarsz mulatni, igaz?

– Nem! – szökik a magasba a hangom idegesen.

Borzalom.

– Dehogynem – azzal viccelődve elkapja a fejem. – Hogy hagyhatsz magamra? Hát nincs neked szíved? Elmész, miközben tudod, hogy itt fogok fetrengeni a saját nyomoromban?

Oldalba bököm.

– Ne játszd a szerencsétlent.

Ettől csak még erősebben szorít, szinte már megfojt, ahogy belém csimpaszkodik.

Kivágódik a bejárati ajtó, és belibben egy csinos baba, gyönyörű, bíborszínű ruhában, hozzáillő cipőben és hajcsatokkal.

Annika, a negyedik szobatársunk egy újdonsült barát. Enyhén összeráncolja a homlokát, mielőtt elvigyorodna, és felvillantaná az amerikai akcentust.

– Mi folyik itt?

– Ez a ribanc el akar árulni minket. Egyedül menne el szórakozni.

Annika szeme elkerekedik. Mintha Ava barna hajú, tizenhétéves mása lenne – jó, mindjárt tizennyolc, ahogy arra gyakran emlékeztet mindenkit –, egy vérbeli társasági lény.

Mindig kedves, mindig mosolyog, mellette senki sem érzi magát kényelmetlenül, és annyi energiája van, mint egy szteroidokkal kezelt pillangónak.

– Vigyél magaddal minket is – kéri lelkesen.

– Én is ezt akartam mondani – ért vele egyet Ava.

– De nem megyek sehová – tolom el az erőszakos barátnőmet. Csak sétálok kicsit.

– Mi is sétálhatunk. Nem igaz, Anni?

A barátnőnk hevesen bólogat, aztán mintha lefagyna, hirtelen minden öröm elillan az arcáról.

– Most, hogy jobban belegondolok, ha Jeremy megtudja, hogy éjjel sétálgatok, biztos, hogy szobafogságra ítél, amit nagyon nem szeretnék.

– A bátyád tényleg rémes – jegyzi meg Ava. – Már bocs.

– Azért vannak jobb pillanatai – néz ránk továbbra is csalódottan Annika. – Ti csak menjetek, én majd innen drukkolok nektek.

– Ne hülyéskedj! – libbenti hátra a haját Ava. – Tarthatunk csajos estét itthon is. Nem igaz, Cecily?

A nevem hallatán visszatérek a valóságba a testen kívüli állapotból. Eddig mintha kívülről láttam volna magamat.

Nem figyeltem. A testem itt volt, de az agyam egészen máshol járt, mintha elrabolták volna a lelkemet, és csak a porhüvelyem maradt volna a lakásban.

Akkor kezdődött ez az érzés, amikor Annika kimondta a bátyja nevét.

Azóta tudjuk, hogy maffiahercegnő, amióta felvették a Royal Elitbe ebben a szemeszterben. A bátyja pedig, aki huszonnégy éves, nem csupán egy maffiaherceg, hanem egy vérrel áztatott birodalom örököse is.

Tavaly hallottam róla először, amikor bekerültem az egyetemre. A Brighton-szigeten mindenki ismeri ezt a hírhedt, vészjósló nevet.

Jeremy Volkov.

A Hitetlenek vezére, az orosz maffia tagja, és a King’s Egyetem jelenlegi egyeduralkodója.

Láttam már az egyetem területén, főleg az illegális verekedéseken, ahova Ava olyan megszállottan jár, mert egy olyan srác, mint Jeremy, természetesen imádja az erőszakot.

Csak egyszer találkoztunk személyesen, két nappal ezelőtt, amikor rájött, hogy Annika is velünk jött az egyik ilyen rendezvényre, és elráncigálta onnan. Elég ellenszenvesnek tartottam ezt a basáskodást, és neki is mentem miatta.

Ez persze egyáltalán nem tetszett neki, ezt a tudtomra is adta, aztán vitte is Annikát.

A történtek után örültem, hogy nem egy társaságba járunk. Az olyanok, mint ő, és a többi Hitetlen is a régi, patriarchális szabályokra izgul. A saját örömükön kívül nem érdekli őket semmi más, ezért pedig csakis megvetést érdemelnek.

Örülök, hogy soha többé nem kell látnom.

Pedig tegnap láttad a beavatáson.

A gondolat egy pillanatra megállít. Igen, tudtam, hogy Jeremy az egyik maszkos. Mivel ő a vezető, sejteni lehetett, hogy nem hagy ki egyetlen beavatást sem, de ki tudja miért, ez az eshetőség nem különösebben érdekelt.

– Cecily Annabelle Knight!

Döbbenten nézek Avára. Nem is tudtam, hogy újra elkalandoztam.

– Most meg miért hívsz a teljes nevemen? – vágom csípőre az egyik kezem.

– Mert nem voltál itt! – csettint Ava az arcom előtt. – Üdv újra az élők világában! Szóval, akkor csajos este idehaza?

Biccentek, és hagyom, hogy visszavezessenek a nappaliba.

Szívesebben lennék odakint, de Ava éber tekintetétől lehetetlen megszabadulni. Ha most elmennék, biztos, hogy velem jönne.

Márpedig az ördögi tervemet nem hajthatom végre úgy, hogy mellettem van.

Keresztbe tett lábbal ülök a kanapén, a lelki szemeim előtt felidézem az üzenetet, amit az appon keresztül kaptam.

Az elvárásaidnak megfelelő partner azt kéri, hogy este hét után, egyedül menj a helyi Brighton Történeti Parkba, a hét bármelyik napján.

Nyugodtan használd a biztonsági szót, ha le akarod állítani.

Tegnap este nem igazán tudtam aludni, és amikor sikerült, azt álmodtam, hogy egy fekete kéz fojtogat, miközben magával ránt az éjszakába.

Egy pillanatra megzavarodtam, aztán küzdeni akartam, de képtelen voltam megmozdulni. Sikítottam, de egy hang sem jött ki a torkomon.

Csuromvizesen ébredtem, a szívem majd kiugrott a helyéről. Füstszag töltötte be az orromat, alig kaptam levegőt.

Azt mondogattam magamnak, hogy most más lesz. Hogy ez nem ugyanaz a helyzet, ő nem ugyanaz az ember.

Hogy ezt most én akartam.

De talán a tudatalattim pont azt akarja jelezni, hogy nem kellene megtennem.

Talán az, hogy Ava észrevett, és megállított, szintén egy jel arra, hogy vessek véget ennek az őrületnek, mielőtt még késő lenne.

Talán Lannek mégsem fog tetszeni ez az oldalam. Talán pont ezzel lököm el magamtól.

– Cecy!

– Igen? – rázom vissza magamat a gondolataimból, hogy Ava rosszalló arcára koncentráljak.

– Mi bajod van ma?

– Semmi.

Próbálok egy újabb fura mosolyt erőltetni magamra, de az utolsó pillanatban feladom, nehogy Ava átlásson a szitán.

Miután felvette a bolyhos pizsamáját, Annika is csatlakozik hozzák, és mindhárman a kanapén pihenünk. Készítettem teát, de rajtam kívül senki nem iszik belőle. Annika inkább almalevet szürcsöl a bíborszínű poharából.

Avának dőlve kuporog a kanapén, aki elsimítja az arcából a haját, aztán belefeledkeznek valami divattémába, amiről nemrég olvastak valahol.

Ava mindig is vágyott valakire, akivel a divatról és más csajos dolgokról beszélgethet. Glyn és én sem voltunk erre alkalmasak, ezért Anni egy igazi isten áldása a számára.

– Hogyan tudtad túlélni az unalmas tegnap estét a Hitetlenek villájában? – kérdezi Annikától.

– Úgy, hogy veled FaceTime-oztam, és elmerültem a közösségi médiában.

– Ügyes kislány – húzza magához Ava vigyorogva. – De azért így is gáz, hogy a bátyád szobafogságra ítélt az ostoba beavatás miatt.

A szívem egyre gyorsabban ver, ahogy elöntenek a beavatás emlékei. Újra átélem az érzést, hogy valaki más kezében van az életem.

Gyorsan el is hessegetem a képeket, nehogy Ava megérezze rajtam a szokásosnál is gyakrabban jelentkező zaklatottságot.

– Tudom… – sóhajt fel Annika fájdalmasan, miközben a pizsamája bolyhos nyuszifülével játszadozik. – De a Hitetleneknél ez nagy dolog, Jer pedig az őreire bízott, ők vigyáztak rám, amíg távol volt.

– Akkor is gáz. Na de láttál valamit? – kíváncsiskodik csillogó szemmel Ava.

Lerí róla, hogy élvez mindent, ami fokozza az adrenalinszintet. Ebben a tekintetben javíthatatlan.

– Nem. Nem láttam semmit az elefántcsonttornyomból. Még az erkélyajtót és az ablakokat is zárva kellett tartanom.

– Jaj.

– Tudom… De az egyik őr azt mondta, vadászat volt, mármint szó szerint. A Hitetlenek tagjai levadászták
a résztvevőket, és az erőszak minden formája megengedett volt.

Összerezzenek, erősen rászorítok a teáscsészémre ahelyett, hogy a tenyeremet karmolásznám, és véglegesen lebuktatnám saját magamat.

Ava viszont tapsikolni kezd.

– Remekül hangzik!

Csak mert nem voltál ott.

– Mégis mi olyan remek abban, hogy szórakozásból bántanak valakit?

– Hiszen ők mentek oda. Nem lett volna muszáj – legyint Ava.

– Ettől még nincs joga a Hitetleneknek így megkínozni az embereket.

– Persze, persze, Miss Erkölcs és Igazságosság! – forgatja a szemét Ava. – Esküszöm, néha úgy beszélsz, mint a nagymamám. Nem is! Hiszen még ő sem ilyen ünneprontó!

Pufogok, Ava vigyorog.

– Attól még imádlak!

Szép mentés. Egy percnél tovább lehetetlen haragudni rá.

Anni rám mosolyog.

– Ha ez vigasztal, szerintem sem helyes, amit csinálnak.

– Akkor miért nem állítod le?

– Most viccelsz? Én nem állíthatok le semmit sem. Hiszen még a saját életem fölött sincs hatalmam! Csak annyit tehetek, hogy távolról figyelek, mint valami tökéletes szemlélő – komorodik el, de aztán gyorsan összeszedi magát. – De legalább nem voltam magányos, mert Avával beszélgettem.

– Rám mindig számíthatsz – szorítja meg Anni vállát a gyerekkori barátnőm.

– Te, Anni? Úgy hallottam, a Hitetlenek neon halloweenszerű maszkokat viseltek. Ez igaz?

– Azt hiszem, igen. Nézd – azzal előveszi a mobilját, görget egy keveset, aztán mutat egy fotót killian.carson Instagramjáról. Öt neonszínű maszkot ábrázol, és van hozzá képaláírás is.

A gonosz éjszakája.

– Tudod, melyik melyik? – kérdezem.

– Nem. Amikor ott vagyok, sosem veszik fel a maszkokat.

Leroskad a vállam. Kár volt reménykedni abban, hogy Anni tudja, ki kicsoda. Egyébként sem szeretném tudni, ki volt a narancssárga maszk mögött.

Nem, nem szeretném.

– Egy pillanat – kapja ki Anni kezéből a készüléket Ava, és a fényképre mered. – Hogyhogy öt maszk van? Azt hittem, hogy csak Jeremy, Gareth, Nikolai és Killian alkotja a Hitetleneket. Ki az ötödik?

– Fogalmam sincs – vonja össze a szemöldökét Anni. – Az biztos, hogy nem jár a birtokra. Csak az a négy lakik ott, akiket felsoroltál.

Lehet, hogy az ötödik a narancssárga maszkos?

– Ez igazán érdekes – csillog újra Ava szeme. – Vajon ki lehet a rejtélyes ötödik? Talán kinyomozhatnánk.

– Ki van zárva! – vágom rá erélyesen.

– Ne már, Cecy! Annyi titkot megtudhatnánk! Jó móka lesz!

– Nem lesz mókás, amikor az életedért küzdesz, ha az egyik rejtélyes alak elkap.

– Jaj, Cecily! Erről csak te fantáziálsz.

Lefagyok.

Forróság önti el a nyakamat, felkúszik az arcomig, és úgy meredek Avára, mintha három új feje nőtt volna, és mindegyikkel elítélően nézne rám.

– Ez nem igaz! Én egy kedves, normális pasiról fantáziálok! Ami manapság legalább olyan ritka, mint a fehér holló.

– Nem-nem! Amikor Remi legutolsó szülinapi buliján berúgtunk, egészen mást mondtál, és én a részeg Cecynek hiszek. Ő a valódi éned.

Meg fogom ölni a részeg énemet.

És Avát is. Hogy volt képes felhozni ezt?

Már éppen azon agyalok, hogyan tekerjem ki a nyakát, amikor kinyílik az ajtó, és Glyndon, Ava és az én gyerekkori barátnőm, Lan húga lép be a lakásba.

Ő a legkisebb hármunk közül – bár Anninál nem sokkal alacsonyabb –, mézszínű haja van, a barna és szőke szín gyönyörű átmenete igazi balayage-festést imitál. Imádja a sortokat, még tavasszal is mindig abban jár.

Elméletben Glyn és én vagyunk a legvisszahúzódóbbak, ezért nekünk kellene a legközelebb állnunk egymáshoz, de amikor kettesben vagyunk, valamiért mindketten inkább csak hallgatunk.

Amikor néha elmerül a saját gondolataiban, nagyon emlékeztet Landonra, de a hasonlóságuk ennyiben ki is merül. Glyndon túlságosan kedves Lanhez és az ő mindig ellenségeskedő személyiségéhez képest.

Ledobja a táskáját a padlóra, miközben felénk tart. Felállok, hogy felvegyem, aztán felakasztom a helyére, csak hogy ne kelljen az aktuális témáról beszélnem.

De amint visszaülök a kanapéra, és újra a kezembe veszem a teáscsészét, Ava rögtön ráront a barátnőnkre.

– Glyn! Szükségem van rád!

– Miről van szó?

– A fantáziákról – válaszol Ava helyett Annika. – Cecily azt mondta, hogy egy kedves, normális srácot szeretne, mert manapság alig találni ilyet.

– Mert így is van – engedek le egy langyos kortyot a torkomon, hogy csillapítsa a kaparást. – Bocs, ha ciki vagyok.

– Hazudsz – fonja keresztbe a karját Ava. – Egy éve azt mondtad, arról álmodsz, hogy elkapjanak egy sötét helyen, és megerőszakoljanak.

Mintha valaki leöntött volna egy pohár hideg vízzel.

Megremeg a kezem, a tea kifröccsen a bőrömre.

Már közeledik is a testen kívüli érzés, a lélegzetem is elakad.

Kezdem azt hinni, hogy elájulok, amikor Glyn mellém ül, átkarolja a vállamat, és Avára mered.

– Megegyeztünk, hogy erről soha többé nem beszélünk.

– Nem kell ez az önteltség. Te is valami hasonlót mondtál, vagy nem? Á, igen! Hogy küzdeni akarsz ellene, és azt akarod, hogy ha nemet mondasz, akkor is megtegyék. Nem létezik, hogy csak én emlékszem erre!

Glyn hozzám bújik, a karomat dörgöli. Igen, ő ennyire drága teremtés. Ahogy én, ő sem tudja szavakkal kifejezni magát.

Most már látom, hogy hatalmas hiba volt bármit is megosztani Avával. Még részegen is.

Képtelen titkot tartani, és bár tudom, hogy nem bántásból, hanem azért csinálja, hogy Anni otthon érezze magát közöttünk, mégis fáj.

Én viszont jobban örülnék neki, ha soha többé nem beszélnénk erről.

Az egy gyenge pillanat volt.

Lehet, hogy a végén valóra váltom, de akkor is.

Hallom, hogy beszélnek, Glyn mintha leteremtené Avát, aztán Anni fantáziája lesz a téma, de nem igazán jutnak el hozzám a szavak.

Kényelmetlen ez a csend itt, a saját világomban, ahonnan nincs menekvés.

Nem sokkal később Ava és Anni már bulizást terveznek, mert Avának sikerült meggyőznie Annikát, hogy a bátyja úgysem tesz vele semmit, mi pedig meg tudjuk védeni.

Egy órával később a Hitetlenek villájában vagyunk.

Nem viccelek.

Annika rádumálta az őröket, hogy beengedjenek minket, és már tíz perce a sarokban kuporgunk.

A három lány kicsinosította magát, még Glyn is, akire a két divatdiktátor ráerőltetett egy szűk, vörös ruhát, aztán ki is sminkelték.

Csak én vagyok a szokásos farmer-póló kombómban, amin a következő felirat virít: Bocs a morcos pofámért, nem akarok itt lenni. Próbáltak rábeszélni valami bulizósabbra, de kizárt, hogy valaha felvegyek bármi olyasmit.

Nem kifejezés, ha azt mondom, egyáltalán nem akarok itt lenni. Rosszul vagyok, amióta áthajtottunk a hatalmas, gótikus kapun.

Az előző este emlékei még élénken élnek bennem, úgy lüktetnek a bőröm alatt, mint valami nyílt seb.

De mégsem hagyhattam, hogy nélkülem jöjjenek ide. Ava biztosan bajba keveredik, és magával rántaná a többieket is. Glynnek esélye se lenne, Anninak pedig inába szállt a bátorsága, mióta megérkeztünk.

Már fel is vetette, hogy menjünk máshová ahelyett, hogy a bátyja és a barátai bulijában tennénk tiszteletünket.

Ava természetesen meg se hallotta, aztán Remington és Creighton is elvetette az ötletet, akik szintén besurrantak, és csatlakoztak hozzánk.

Tényleg nem értem, mi olyan érdekes a Hitetlenek partijában, vagy ebben a villában. Talán az, hogy zártkörű?

A birtok valóban hatalmas, a villa építészetileg kiemelkedő, luxusbútorokkal rendezték be, és az ennivaló is finom. De az egész nagyon zajos, személytelen és hátborzongató.

Inkább a saját társaságomra figyelek. Creighton már elment, talán elege lett Remi bohóckodásából, és úgy döntött, inkább alszik.

Remi is elkószált, egy csapat lány mögött ólálkodik, Anni pedig egy oszlop mögött próbál elrejtőzni. Ava egymás után lopkodja a pincérek tálcájáról az italokat, és minden egyes korty után pisszeg egyet.

Glyn az egyetlen, aki hajlandó beszélgetni és a közelemben maradt, ezért is tűnik fel, amikor földbe gyökerezik a lába.

Követem a tekintetét, és én is lefagyok. A lépcsőn ugyanis két Hitetlen tart lefelé.

Gareth Carson és Jeremy Volkov.

Az előbbi a beállított hajával, frissen borotvált arcával, elegáns nadrágjában és ingében pont úgy fest, mint egy ápolt herceg.

Az utóbbi viszont pont olyan, mint egy pokolból szabadult szörnyeteg.

Nem a fekete nadrágja, a fehér pólója vagy a bőrdzsekije miatt.

A többi miatt.

A kócos, fekete hajából, az élénk, szúrós szürke tekintetéből, a magasan ülő arccsontjából és az éles vonásaiból csak úgy árad a kibírhatatlan személyisége.

Ráadásul mindene hatalmas. A magassága, a testfelépítése, az egója. Életemben nem láttam még ilyen izmos pasit, leszámítva talán Nikolait. De ahhoz képest elég fürgén és halkan mozog, mintha arra képezték volna ki, hogy szükség esetén észrevétlen legyen.

Jeremy amolyan sötét szépség. Akiről tudod, hogy helyes, hogy nagyon is vonzó, de a tettei alapján inkább egy igazi szörny.

Egy pusztító.