Dr. Shefali Tsabary

A tudatos család

Hogyan neveljünk önálló,
rugalmas és kreatív gyerekeket

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Shefali Tsabary / The Awakened Family

VIKING An imprint of Penguin Random House LLC

375 Hudson Street, New York 10014, USA, 2016

Fordította

Erdő Orsolya

Szerkesztette

Komor Kata

Copyright © Dr. Shefali Tsabary, 2016

Hungarian translation © Erdő Orsolya, 2022

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2022

Cover design © Édesvíz Kft., 2022

Original design by Amy Hill

Original cover design by Jason Ramirez

Cover photo shutterstock.com

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Tipográfia Alinea Kft.

Borítót készítette eyelab.dk

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-267-5 (epub)

ISBN 978-963-507-268-2 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Ez a könyv azokról a gyermekekről szól, akiket van szerencsénk a sajátunknak nevezni.

Az irántuk érzett szeretetünknek köszönhető az a felbecsülhetetlen értékű lehetőség, hogy a tudatunkra ébredjünk, és ezáltal felszabadítsuk az emberiséget.

E könyv ábrándképe, hogy minden gyermek megmarad annak, akinek született, és amihez a születésénél fogva joga van.

Tartalomjegyzék

A tudatos család mandátuma

Első rész
Új ébredés

ELSŐ FEJEZET
Új módszer

Az ego üvöltése

Hogyan vált ki a félelem szorongást, haragot és más reakciókat a gyermekeinkből?

A múltunk szerepe

Ez a gyermekem, vagy én vagyok?

Hogyan ébresztenek tudatunkra a gyermekeink?

Fókuszpontváltás

MÁSODIK FEJEZET
Hogyan segíti elő a kultúra a szülők kudarcát?

Amikor a gondoskodás kényszernek tűnik

Időzónák ütközése

Amire a gyermekeknek igazából szükségük van

HARMADIK FEJEZET
Reaktivitásunk láthatatlan kiváltó okai

A kiváltó okok gyökerei

Segédeszköz a gyermeknevelésben

Második rész
Gyermeknevelési mítoszaink

NEGYEDIK FEJEZET
1. mítosz: A gyermeknevelés a gyermekről szól

A gyermekcentrikus nevelés problémája

A „túlságosan” zsarnoksága

A gyermeknevelés valóban önzetlen cselekedet?

Merjük elsőként önmagunkat felnevelni!

ÖTÖDIK FEJEZET
2. mítosz: A sikeres gyermek lépéselőnyben van

Célkitűzés szerinti szórakozás

A verseny mindenütt ott van

A „kihasználni a rejtett képességet” kétélű kardja

A „rejtett képességek nélküli” gyermek

A dolgok kilátásba helyezése

HATODIK FEJEZET
3. mítosz: Vannak jó gyermekek és rossz gyermekek

Engedetlenség vagy védekezés?

Kettős mérce

HETEDIK FEJEZET
4. mítosz: A jó szülők eleve jó szülőnek születnek

A gyermeknevelés fantáziavilágából a valóságba

NYOLCADIK FEJEZET
5. mítosz: A jó szülő egyben szerető szülő is

A szeretet csak a kezdet

Amikor a gyermek nem érzi szeretetnek a szeretetet

A szeretettel kapcsolatos elképzeléseink újragondolása

KILENCEDIK FEJEZET
6. mítosz: A gyermeknevelés lényege a boldog gyermek felnevelése

Elfogadjuk az életet „olyannak, amilyen” – a tetteink azonban mást mutatnak

Tanuljunk boldogságot a gyermekeinktől

TIZEDIK FEJEZET
7. mítosz: A szülőknek is kellenek a korlátok

Meddig terjed az irányításunk határa?

Az irányítás elméletének újragondolása, hogy igazi embereket nevelhessünk

Harmadik rész
Reaktivitásunk megértése

TIZENEGYEDIK FEJEZET
Az igazi gyermek nevelése

Hogyan kezdődött a tudatra ébredésem?

Az elveszett énünk segélykiáltásának felismerése

Barátkozás az elveszett énünkkel

A családunk érzelmi lenyomatának felfedezése

TIZENKETTEDIK FEJEZET
Mi rejlik valójában a reakcióink mögött?

A félelem kifejezésének tipikus formái

Félelmünk központi magja

Bizalom, bőség és fejlődés

TIZENHARMADIK FEJEZET
A félelem átalakítása tudatossággá

Kiemelkedés a múlt árnyai közül

Engedjük el a fantáziaszülőket

A szeretet elválasztása a félelemtől

Egy új út ragyog fel előttünk

Negyedik rész
Átalakító gyermeknevelési képességek

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
Az elvárásoktól az elkötelezettségig

A jó szándékú elvárások problémája

Mi az a beteljesületlen elvárás?

A fejből a szívbe

A nondualitás tánca

Az elfogadás szabadsága

Elvárásból elkötelezettség

TIZENÖTÖDIK FEJEZET
A figyelmetlen reakciótól a tudatos jelenlétig

Legyünk jelen a pillanatban!

Az állandóság hiányának az ereje

Az „olyan, amilyen” bősége

A mi reakciónk a kiváltó ok a gyermekünknél

A reakció átalakítása valódi önkifejezéssé

TIZENHATODIK FEJEZET
A káoszból a nyugalomba

A csend ereje

Amikor a beszéd bajt okoz – a mély figyelem értéke

Fedezzük fel jelenlétünk erejét

Tartsunk fenn időt az időnek

TIZENHETEDIK FEJEZET
Szabaduljunk meg a szereptől

Kapcsolat az univerzum vezérlésével

Szerep nélküli zóna: betekintés a természetbe

Az ellenszer ereje

A fékezés ereje

Hozzunk létre fényszobákat

TIZENNYOLCADIK FEJEZET
Az érzelmektől az érzésekig

Közvetlen hozzáférés az érzésekhez

TIZENKILENCEDIK FEJEZET
A kelepcétől a függetlenségig

Az érzelmi összefonódás csapdája

Az érzelmi függetlenség kialakítása

Ne féljünk az eltérő véleménytől

Fogadjuk el a fájdalmat

HUSZADIK FEJEZET
Az ítélkezéstől az empátiáig

Mit jelent valójában az empátia?

Hogyan kezeljük empatikusan az élet valóságát?

Az empátia nem jelent összejátszást

Tisztogatás a belső tájképen

HUSZONEGYEDIK FEJEZET
A fegyelmezéstől a felvilágosult határokig

Nem tudunk olyan határt állítani, ami még nem létezik

Mi a határunk magasabb célja?

Hogyan illik a képbe a következmény és a büntetés?

Az egyértelmű korlátok és határok ereje

A korlátok betartatása

Hogyan működnek valójában a természetes és logikus következmények?

Mennyi a megvalósítási hányadosunk?

Belépés a képmutatás nélküli zónába

A fegyelmezés új meghatározása

HUSZONKETTEDIK FEJEZET
A harcmezőtől a tárgyalóasztalig

Figyeljünk a ki nem mondott vágyakra

Hagyjunk fel az elvakult engedékenységgel

A győzelemtől a „mindenki nyer” helyzetig

Vessünk véget a testvérháborúnak

Tompítsuk a válás drámáját

Vörös figyelmeztetés: új útra lépés

Bátorság ahhoz, hogy a béke harcosai legyünk

UTÓSZÓ

Levedleni a bőrt és a fényt

FÜGGELÉK

Harminc napi emlékeztető a tudatosság építésére

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A tudatos család
mandátuma

Elérkezett egy új kezdet ideje,
Ahol a család már nem egy bilincs, ami gúzsba köt,
Hanem a föld, amelyből virágba szökkenünk,
És az ég, ahol repülni tanulunk.

Bármilyen is a családi egység,
Az szülővel és gyermekkel kezdődik.
Egy kapcsolattal, amely erős, mint a nap ereje,
Ami képes mintákat összetörni és feltámasztani a lelket.

A tudatos család nem vár senkire,
Azonnal, itt és most, gyógyítani kezd.
Tudja ugyanis, hogy ezek a szent kötelékek
Gyökeresen megváltoztathatják az egész bolygót.

Akkor ébredünk tudatunkra, amikor felismerjük, hogy kik is vagyunk valójában. Ezzel a tudatossággal együtt jár a felismerés, milyen felszabadító is lehet hitelesnek, igazinak lenni, ahelyett, hogy azok lennénk, akiknek hisszük, hogy lennünk kellene, vagy amilyennek mások hisznek minket. Mihelyst sikerül kapcsolatba lépnünk a valódi énünkkel, az válik a szülői szerep első számú céljává, hogy a gyermekeink számára is megteremtsük a teret, amelynek segítségével ők is felvehetik a kapcsolatot a saját énjükkel. A tudatos család, amely elkötelezetten biztosítja minden családtag számára valódi énje megnyilvánulásának a lehetőségét, kijelöli az utat a gyermekek számára, hogy birtokolják, felfedezzék és kifejezésre juttassák a belső hangjukat, amelyen keresztül kapcsolódhatnak mind a saját, mind mások lényéhez. Azáltal, hogy tudatában vannak annak, hogy a jog a saját énjük kifejezéséhez kulcsfontosságú alkotóeleme a jelenkori és jövőbeli lendületnek, valamint fejlődésnek, részévé válnak egy együttérzésre, erőszakmentességre és fellendülésre épülő világ globális evolúciójának.

Egy tudatos szülő tudatában van annak, hogy a hagyományos szülői modell, amelyben a szülő több, mint a gyermek, a modern világban idejétmúlt és elavult, továbbá működési zavarokat és kapcsolati problémákat eredményez a családokban. Ehelyett a tudatos szülők igyekeznek közreműködni a gyermeknevelés egy új modelljének létrehozásában, ahol a szülő és a gyermek egyenlő értékű partnerként viszonyul egymáshoz, és együtt halad a fejlődő tudatosságon alapuló gyarapodás ösvényén.

Egy tudatos családban a szülők tudatában vannak annak, hogy a családjukon belül a kapcsolatok célja a családtagok fejlődésének segítése. A szülők úgy tekintenek a gyermekükre, mint egy tükörre, amelyen keresztül láthatják, nekik maguknak miben kell érniük és fejlődniük. Ezek a szülők ahelyett, hogy a látottakat a gyermek hiányosságaként könyvelnék el, saját érettségük és jelenlétük szintjének növelésével igyekeznek magukon változtatni. A középpontban a gyermek viselkedése helyett mindig a szülő tudatossága áll. Ez ennek a könyvnek a lényege.

Amikor a szülők az adott pillanatnak megfelelően, tudatosan szemlélik a dolgokat, együtt tanulnak és fejlődnek a gyermekeikkel, az egész család jól boldogul. Mivel szabadon megvalósíthatja a saját sorsát, minden családtag terhek és félelem nélkül éli az életét. Az erőt adó öntudatosság, a korlátok nélküli önmagába vetett hit és a felszabadító erejű önkifejezés hatására mindenki szabadon vizsgálhatja, felfedezheti és leplezetlenül kinyilváníthatja a valódi énjét. Ez a tudatos család mandátuma.

Első rész

Új ébredés

ELSŐ FEJEZET

Új módszer

– Nem, anya, nem akarok menni! – vitatkozott velem az én független lányom. – Miért kellene nekem ott lenni a te unalmas barátaid rendezvényén?

Tudtam, hogy Maiát nem érdekli a program, amit aznap délutánra szerveztem, ettől függetlenül szerettem volna, ha velem jön, hogy ne menjek egyedül. Amúgy meg azzal érveltem magamban, hogy egy ilyen esemény „biztosan jót tesz neki”.

Úgy reagált az ötletre, ahogyan csak a kiskamaszok tudnak: a felháborodás, érvelés és szemtelenség pontosan megfelelő arányú keverékével. Hátat fordított nekem, bement a szobájába, és becsukta az ajtót.

Én meg csak álltam ott tátott szájjal. Mivel arra neveltem, hogy független legyen, egy részem elismerően szemlélte magabiztos öntudatosságát. Ott volt azonban a másik részem, amit felháborított, hogy így merészel beszélni velem. „Mi lenne, ha néha azt tenné, amit mondanak neki?”, hallottam egy hangot a fejemben.

Sejthetjük, melyik oldal került ki győztesen a vitából, és mielőtt észbe kaptam volna, már be is viharzottam a szobájába. – Nem beszélhetsz velem ilyen hangnemben – jelentettem ki határozottan. – Nem engedem, hogy tiszteletlenül viselkedj velem! Bocsánatot fogsz kérni, és velem jössz a rendezvényre! – azzal hátat fordítottam neki, ahogyan ő is tette velem percekkel korábban, és bevágtam az ajtót magam mögött.

„Ha!”, mordultam fel magamban büszkén. „Majd megtanulja! Nem fogok egy tiszteletlen kölyköt nevelni a házamban. Azt kell tennie, amit én mondok neki!”

Nem ez volt mostanában az első összetűzés a lányommal. Amikor betöltötte a tizenkettedik évét, hirtelen az érzelmek olyan forgataga kerítette hatalmába, amivel egyszerűen nem tudott mit kezdeni. Az ilyen korú lányok anyjához hasonlóan gyakran én is megfeledkeztem arról, hogy nyugodtan és segítőkészen kellene kezelnem, amire minden kiskamasznak szüksége van, és gyakran engem is elragadtak az érzelmek.

Ez alkalommal az összezördülésünk okozója nem Maia volt, hanem egyértelműen én. Később a nap folyamán, miután lenyugodtam, összebújtunk a kanapén, hogy utólag megbeszéljük a mi kis perpatvarunkat. Miközben kitárgyaltuk, melyikünk mivel járult hozzá a szóváltáshoz, bocsánatkérően azt mondtam:

– Több eszem is lehetett volna, mint hogy rád erőltessem a dolgot, mivel én vagyok az anyád és a felnőtt.

Ekkor egyenesen belenézett a szemembe, és hátborzongató bölcsességgel kijelentette:

– Miért, anya? Nem lett volna szabad olyan gorombán beszélnem veled. Nekem is lehetett volna több eszem, hiszen már tizenkét éves vagyok!

Nem könnyű beismerni, de az egyik részem megkönnyebbülést érzett annak hallatán, hogy ő is ugyanolyan rosszul érezte magát, mint én. Ez a részem titokban örült, hogy nem egyedül vesztettem el a csatát, és a lányom is hibásnak érzi magát.

Ekkor tudatosult bennem igazán, hogy valójában két ellentétes oldalam van – az egyik, amelyik kapcsolatban áll Maia elidegeníthetetlen erejével, valamint mélyen kötődik hozzá, és a másik, ami elvakult, és meggondolatlan reakciójával idegenkedést és a kapcsolat megszakadását eredményezi. Felismertem, hogy ezek közül az egyik az, ahogyan valójában érzek, és a másik az én irracionális oldalam – amire gyakran utalok úgy, mint az „egómra”.

Mihelyst rájöttem, hogy a hang a fejemben, ami azt suttogta, hogy Maiának „azt kell tennie, amit én mondok”, valójában nem az igazi énem, hanem az egóm, többé nem hallgattam rá. „Ma már bőven volt alkalmad megmondani, hogy mit tegyek”, suttogtam.

Amikor aztán lecsendesedtem, és visszataláltam a normális gondolkodásomhoz, legalább képes voltam azt beismerni, hogy az egész csúnya jelenetet az én egóm okozta. Amikor gondoskodó szülőként a valódi önmagam vagyok, sosem kényszeríteném a lányomat egy olyan rendezvényen való részvételre, amihez nincs kedve. Tisztán önző okokból tettem ezt, továbbá hogy irányítást gyakoroljak a lányom fölött.

Az évek során megértettem, hogy az egóm, ami gyakran irányító, követelőző és dühös hang formájában szólal meg a fejemben, nem az, aki valójában vagyok. Igazából egyikünk esetében sem az, akik valójában vagyunk. Ez sokkal inkább egy megszokott reakció, ami egy kiváltó ok hatására életre kel – lényünk egy érzelmi töltésű aspektusa, amihez ha tudatosan viszonyulunk, megszelídíthető.

Minél jobban megtanuljuk kordában tartani az egónkat – lecsendesíteni a gyakran ellentmondásos és negatív belső hangot, ami oly sok irracionális érzelmet képes felkavarni –, annál inkább képesek leszünk az igazi énünket összekapcsolni másokéival. Ez a mi esszenciánk, az, akik valójában vagyunk. Mindig jelen van bennünk, bár az idő nagy részében az ego állandó fecsegése és az érzelmi reakciók elnyomják. Az egyik kliensem egyszer azt kérdezte:

– Azt mondja, hogy az ego, a mi vakon reagáló oldalunk, ez a hang a fejünkben, valójában nem is az, akik vagyunk?

Igen, pontosan ezt mondom. Ahogyan azt a A tudatos szülő című első könyvemben elmagyaráztam:

Sokkal inkább úgy tekintek az egóra, mint egy önmagunkról alkotott képre, amit a fejünkben hordozunk – egy képre, amit mi hozunk létre, és ami esetenként igen távol állhat attól, akik valójában vagyunk. Mindnyájan egy ilyen önmagunkról alkotott képpel együtt növünk fel. Ez az énkép akkor kezd el kialakulni, amikor fiatalok vagyunk, és nagyrészt a másokkal való egymásra hatáson alapul.

Az „ego”, ahogyan én használom a fogalmat, önmagunk mesterséges érzékelése. Ez egy elképzelés önmagunkról, ami nagyrészt más emberek véleményén alapul. Ez az a személy, akiről azt hisszük, hogy vagyunk, és akiként gondolunk magunkra. Erre az énképre jön még mindaz, akik lényegében vagyunk. Miután a gyermekkorban kialakul az énképünk, hajlamosak vagyunk egész életünk során megtartani azt.

A tudatos gyermeknevelés kulcsa, hogy tudatában legyünk az egónknak, ennek az állandó hangnak, és az ő téves nézeteinek a fejünkben. Ahhoz, hogy jó szülők legyünk, rendkívül fontos felismerni, hogy az ego nem az, akik vagyunk. Ahogy megtanuljuk felismerni a hangját, már nem reagálunk vakon a gyermekeinkre, ahogy azt az egónk szeretné.

A hang a fejünkben azért késztet reaktivitásra (automatikus, reflexszerű cselekvés – a Ford.), mert valójában a félelemben gyökerezik. Ha meghallgatjuk mindazt, amit a hang a fejünkben a gyerekeinkről mond, látni fogjuk, hogy a legtöbbjük félelemből ered. Akár fényes, grandiózus elképzeléseink vannak a gyerekeinkről és arról, hogy mit fognak elérni az életben, akár féltjük őket vagy csalódtunk bennük, végső soron mindegyik érzelem a félelemben gyökerezik.

Tegyük fel, azt szeretnénk, ha a gyerekeink sikeresek lennének az életben. Vajon miért olyan fontos ez számunkra? Ha közelebbről megnézzük, azt látjuk, azért, mert a világot egy meglehetősen ijesztő helynek tartjuk, ahol könyörtelenül önző verseny folyik, és mi aggódunk a gyermekeink jövője miatt. Vagy azt szeretnénk, ha a gyermekeinket elismernék és csodálnák. Mi áll e mögött a vágy mögött? Talán egyszerűen a gyermekeink képességének elismertetése? Vagy az a félelem, hogy esetleg nem sikerül beilleszkedniük, kiderül róluk, hogy középszerűek, és mint ilyenek, a társadalom szemében nem igazán értékesek?

Én ebben a könyvben végig azt hangoztatom, hogy a gyermeknevelésből adódó problémák legtöbbje a félelemből ered, ami pedig az egónk jellegzetes velejárója. A bátortalanságunk rendkívül ártalmas lehet gyermekeink számára, és végső soron a nemkívánatos viselkedésük nagy részének is ez az oka. Ugyanakkor bemutatom azt is, hogy ez a félelem valójában alaptalan, és amellett, hogy egyáltalán nem kell tartanunk tőle, fel kell ismernünk, hogy minden okunk megvan hinni a gyermekeinkben, és bizalommal tekinteni a jövőjükre, mert egy intelligens célú világegyetemben élünk, amely velünk együtt megteremti a növekedéshez és terjeszkedéshez szükséges életkörülményeket is. Persze erre mondhatjuk, hogy vannak egyszerűen rossz körülmények és rossz emberek. E helyett az egysíkú látásmód helyett, ami csak félelmet és bizalmatlanságot szül, jobban szeretem inkább pszichológiai megvilágításban vizsgálni ezeket az emberi erőket, mert így ahelyett, hogy egymás ellen fordulnánk, sokkal jobban megérthetjük ezeknek az igazi természetét, és rajtuk keresztül a sajátunkat is.

A jó és rossz évezredek óta létezik, arra kényszerítve minket, hogy megtaláljuk magunkban az erőt, ami segít a tragédiák túlélésében. Az erőszak létezésére nincsen logikus magyarázat, csak annyi, hogy gyermekkori brutális átnevelésből ered, amikor az illető minden kapcsolata megszakadt a szívével. Az ilyenfajta elvakult tudatlanság mindig is létezett az idők során, és ez még inkább indokolttá teszi a tudatos gyermeknevelés szükségességét. A gyerekek a vak reaktivitást az otthonukban tanulják meg, majd a társadalomban engedik szabadjára. Ebből fakadóan a szülő feladata otthon megszelídíteni ezeket a reaktív tényezőket, kijelölve az utat a gyermeknek egy önmagával és a világgal kialakítandó tudatosabb kapcsolat felé.

Csak akkor leszünk képesek a gyermekeink számára megtanítani, hogyan tudnak harmóniát teremteni, bárhol is vannak a világban, ha megválunk a szülői egónk vak reaktivitásától. A békés világhoz vezető út egy értéktudattól és a valódi én szabadságától tündöklő gyermekkorral kezdődik.

Hogyan fejlődött ki az egónk? Annak ellenére, hogy gyakran igen heves formában mutatkozik meg – akár saját magunkkal, akár másokkal szemben –, valójában a lélek csendes kétségbeeséséből fakad. Annak a szüksége hozza létre, hogy megvédjük magunkat a neveltetésünk ismeretlen elemeivel szemben. Mindnyájan számtalan „kellene”, valamint temérdek ellentmondást nem tűrő „hogyan legyen” előírás közepette nőttünk fel, amelyek eredményét elkezdtük hibásan a valódi énünkként értelmezni. Ha tehát a szüleink vagy szeretteink gyermekkorunkban azért csúfoltak, mert könnyen elsírtuk magunkat, könnyen előfordulhat, hogy egy szenvedély- és érzelemmentes személyiséget fejlesztettünk ki magunkban. Míg az érző énünk hű volt a valódi természetünkhöz, a sztoicizmusunk az egy burok az egónkon, amit fiatalon azért hoztunk létre, hogy megvédjük magunkat a szeretteink sértéseitől és gúnyolódásától. Vagy az is lehet, hogy olyan szülők neveltek fel, akik egyszerűen nem voltak ott, amikor szükségünk lett volna rájuk, a saját belső káoszuk, sérüléseik vagy sérelmeik miatt, és ez ahhoz vezetett, hogy egy megalkuvó vagy egy lázadó személyiséget fejlesztettünk ki magunkban, mert azt hittük, hogy tökéletesnek kell lennünk, vagy ki kell élnünk a szenvedélyünket ahhoz, hogy elnyerjük a szüleink figyelmét. Az évek során, amikor terapeutaként dolgoztam, számtalan alkalommal találkoztam olyan gyermekekkel, akik kénytelenek voltak a megalkuvás vagy lázadás álruháját viselni, nem azért, mert alapvetően ilyenek voltak, hanem mert a szüleik kényszerítették bele őket ebbe a szerepbe. A legtöbben arra kényszerültünk, hogy hamis módszereket fejlesszünk ki a gyermekkori realitások kezelésére, amelyek célja kezdetben védekezés volt a szülői elutasítás fájdalma ellen, végül azonban egy olyan bilinccsé változott, ami még erősebben hozzájuk láncolt.

Mivel az egónk nagyon régen alakult ki, még akkor, amikor azt sem tudtuk, mi történik, annyira megszoktuk, hogy a fejünkben hallott hangra az identitásunkként gondoljunk, hogy fel sem merül bennünk, miszerint valójában egyáltalán nem így gondolkodunk és érzünk, mert ez egy hamis személyiség, akit mi fejlesztettünk ki, hogy életben maradjunk a világunkban. Erre a hamis gondolkodásmódra – ami félelmetes módon a túlélésre összpontosít – alapozva végezzük a szülői feladatainkat. Ez az – a hamis énünk –, ami megteszi az első lépéseket a gyermekeinktől való elkülönülés útján. A vantól elvisz minket a mi lenne, ha vagy a milyennek kellene lenni pontig. Eltávolodunk a gyermekeink természetes létezésmódjától, és helyette rájuk terheljük a feltételeinket, hiedelmeinket és félelmeinket. Minél jobban eltávolodunk a gyermekeink valódi lényétől, annál kevésbé ismerjük el az igazi énjüket. Azzal, hogy nem fogadjuk el, akik ők valójában, megtagadjuk őket, hiszen arra gondolnak: „Miért nem képes az anyám olyannak látni, amilyen vagyok? Talán azért, mert rossz vagyok?” vagy „Az apám miért szégyenít meg a velem született tulajdonságaim miatt? Biztosan azért, mert értéktelen vagyok.”

Számomra is számtalan pillanat adódik szülőként, amikor az egóm reaktivitása könnyedén elhalványítja azt, amit valójában érzek a lányom iránt. Ahelyett, hogy úgy viszonyulnék hozzá, ahogyan arra neki szüksége lenne, azon kapom magam, hogy egyfajta mentális forgatókönyvvel állok elő, amelynek semmi köze az adott pillanathoz.

Például egyik nap, amikor azt mondta, hogy magányra van szüksége, a hang a fejemben azonnal azt kezdte el mondogatni, hogy engem most elutasítottak. Erről persze kiderült, hogy nem más, mint az egóm. „Miért nincs rám szükség?”, kérdezte a hang a fejemben. „Talán nem kívánatos számára a bölcsességem és a jelenlétem?” Ahelyett, hogy a lányom kérését az egyedüllétre irányuló egészséges és természetes igénynek tekintettem volna, elvesztem az elutasításról szóló történetben, amit a hang a fejemben mesélt nekem.

Amikor ennyire hatalmába kerít az egónk, olyankor valójában nem is vagyunk elérhetőek a gyermekeink számára. Az egónk ilyenkor eltéríti az igazi énünket, ami az egyetlen olyan részünk, amely tudja, hogyan kell jelen lenni egy másik ember számára. Ez a magunkkal kapcsolatos hamis elképzelés ahhoz vezet, hogy szem elől veszítjük a gyermekeink valódi énjét, arra kényszerítve őket, hogy egy hamis elképzelést alakítsanak ki saját magukkal kapcsolatban, ami segíti számukra a túlélést a közelünkben. Ugyanis már őket is megfertőzte az egó!

Ugyanakkor a gyermek rendkívül hasznos lehet a mi fejlődésünkben is, mivel képes felhívni a figyelmünket arra, mennyire nem tudatos az, ahogyan gyermeket nevelünk. A lányom pontosan ezt teszi velem. Ha hajlandóak vagyunk meglátni, elkezdjük felismerni a hatalmas különbséget aközött, ahogyan valójában érzünk a gyermekünk viselkedésével vagy a kialakult helyzettel kapcsolatban, és az olyan gondolatok és érzelmek között, amelyekbe oly könnyedén belebonyolódunk, és amelyek alapvetően a saját tehetetlenségünk és elutasításunk érzéséből fakadnak. Ezek arra késztetnek, hogy többféle módon reagáljunk – parancsokat osztogassunk, leszidjunk másokat a késésért, vagy olyan „bölcsességeket” hangoztassunk, amelyeket igazából át sem gondoltunk.

Ha már tudatában vagyunk az ego ezen dühöngő mentális és érzelmi aktivitásának, akkor képesek vagyunk megkülönböztetni attól, akik valójában vagyunk. Ez létfontosságú, ha tudatosan akarunk gyermeket nevelni. Mihelyst felismerjük, hogyan képes az ego megzavarni a képességünket a jelenlétre, már abban a helyzetben vagyunk, hogy mérlegelhetjük, mi lenne a megfelelő válasz egy bizonyos viselkedésre vagy körülményre, méghozzá nem a félelem felől szemlélve, hanem a gyermekeink szükségének leginkább megfelelő irányból megközelítve azt.

Az ego üvöltése

Mihelyst felismertem, hogy az egóm az, ami beszél, el tudtam magyarázni a lányomnak az ego működését olyan szavakkal, amit egy tizenkét éves is megért.

– Amikor zaklatottak vagyunk, vagy félünk, olyankor nem értenek meg minket – kezdtem –, mert vérszomjas tigrissé változunk, hogy védjük magunkat. Ez történt veled is. Rájöttél, hogy nem szánok időt arra, hogy megértselek, és kétségbeesésedben kivillantottad a fogaidat és kimeresztetted a karmaidat. Persze az én neveltetésem alapján azt gondoltam magamban, „Milyen goromba ez a gyerek!”, és kivillantottam a saját anyatigris fogaimat. Tudnom kellett volna, hogy sosem mennél át támadásba, csak ha félsz, vagy úgy érzed, hogy csapdába estél.

Maia figyelmesen hallgatott, majd megkönnyebbült sóhajjal még mélyebbre fúrta magát a karjaimban. Ahogy elégedetten ott pihengetett abban a tudatban, hogy megértik és elfogadják, én magam elgondolkodtam azon, hogyan engedhettem meg magamnak, hogy ilyen elvakultan reagáljak a helyzetre. Prédikáltam, papoltam és dorgáltam – mindezt egy emelvényről, ami az egóra épül, és ami úgy gondol magára, mint valamire, ami mindent tud és mindent irányít. Teljesen természetes volt, hogy a lányom védekezési ösztöne működésbe lépett.

Szeretjük bizonygatni a nyilvánvaló hatalmunkat, mert ez egy emberi tulajdonság. És amikor ez nem az egóból fakad, hanem az énünk mélyebb részéből, akkor a hatalomnak az érzése teljesen egészséges. Amikor azt mondom, az énünk mélyebb része, akkor arra az aspektusunkra gondolok, amit nem ingat meg a bennünk élő reaktív ego állandó zaja és intrikája. Például azt érezzük, hogy kezd elönteni a düh, ennek ellenére képesek vagyunk határozottan és nyugodtan viselkedni, és tiszteletben tartva saját magunkat és a gyermekeinket, kérjük azt, hogy teljesítsék a kívánságunkat. Vagy felismerjük azt, hogy az egónk szeretne fenyegetőzni és büntetéseket osztogatni, de ellenállunk ennek a késztetésnek, és helyette találunk egy másik módot a határok megerősítésére. Ha felhagyunk az éberséggel, mindnyájan érezzük, amikor nem a sokkal fejlettebb tudattal összhangban cselekszünk.

Amikor a lányom azt hitte, hogy nem fogadom el az érzéseit, megszólalt benne a természeténél fogva erősebb énje. Amikor azonban én a saját erős énem nyugalma helyett az egómból reagáltam, ez beindította az ő egóját, és így a végén ott találtuk magunkat az egóink harcában. A csata hevében eszembe sem jutott, hogy a lányom nem azért nem viselkedik úgy, ahogy kellene, mert „rossz”, hanem mert ez egyfajta egészséges védekezés a részéről az én egómmal szemben. Annyira elmerültem a saját egómban, hogy nem hagytam számára elég teret, hogy hallassa a hangját.

Ezt nagyon fontos megérteni. Ha a gyermekek nem kapnak elég teret, hogy hallassák a valós hangjukat, hanem elnyomják őket a szülők által harsogott elvárások, akkor szorongással telve, depressziósan nőnek fel. Sok fiatal annyira hiányt szenved az elfogadásban – egyszerűen abban, hogy annak lássák őket, akik –, hogy az önpusztítás különböző formái felé fordulnak. Alkoholfogyasztás, kábítószerezés, nem megfelelő szexuális kapcsolat létesítése, sőt még az önmaguk vagdosása is – ezek mind kétségbeesett kiáltások azért, hogy elfogadjuk őket. Ezek a mélyről jövő, az utáni vágy megnyilvánulásai, hogy meglássuk, jóváhagyjuk és elismerjük őket.

Sok szülő, miközben ezt olvassa, talán bűntudatot érez múltbéli hibái miatt. Én abban reménykedem, hogy a szavaim bűntudat helyett inkább tudatosságot ébresztenek bennük. A tudatos gyermeknevelés ösvényén éppen elinduló szülők egyik tipikus reakciója, hogy visszatekintenek a hibáikra, és sajnálkozást és megbánást éreznek. Szeretném emlékeztetni a szülőket arra, hogy ez a reakció – annak ellenére, hogy érthető –, szintén az ego egyik ravaszsága, amelynek célja, hogy érzelmi bénultságot és a jelen pillanattól való elszakadást idézzen elő. Arra bátorítom a szülőket, hogy ismerjék fel, nincs olyan szülő, aki mindig, minden pillanatban tudatos lenne. Mindnyájan átéljük időnként a vak reaktivitás pillanatait, amelyek zavart okoznak, és tehetetlennek érezzük magunkat ezek miatt. Ez egy lényeges része annak, hogy szülők vagyunk. Ahelyett, hogy azon rágódnánk, milyennek „kellett volna” lennünk, inkább használjuk ezeket a felismeréseket úgy, mint lehetőségeket a változásra. Ily módon figyelmességre neveljük magunkat, valamint arra, hogy az adott pillanatban reagáljunk a gyermekünkre, és semmit ne vigyünk át a múltunkból, ami nem odavaló. Azzal, hogy megbocsátjuk magunknak a tudattalanságunkat, azonnal átlépünk a jelen pillanatba, és létrehozzuk azt a változást, aminek meg kell történnie.

Ha abban az említett helyzetben a lányommal szemben kitartok a meggyőződésem mellett, hogy a módszerem helyes, összezúztam volna természetes hajlamát az önállóságra, aláástam volna bimbózó szabad akaratát, és elindítottam volna önmaga alábecsülése felé. A folyamat során egy irántam érzett egyre növekvő neheztelés maradt volna benne, aminek következményeképpen eltávolodtunk volna egymástól, és képtelenek lettünk volna kapcsolódni egymással egy olyan időszakban, amikor neki a legnagyobb szüksége van rám.

Ezért hasznos napi szinten gyakorolni a tudatosságot. A tudatosság emelkedett állapotában, amit „megfontoltságnak” vagy „tudatos jelenlétnek” is neveznek, képesek leszünk különbséget tenni az egóból fakadó reaktív állapot és a valódi énünk sokkal nyugodtabb, kiegyensúlyozottabb állapota között. Miután megtanuljuk felismerni az érzelmi reaktivitásunk mintáit, és hogy ezek hogyan vezetnek saját magunk megtagadásához, sokkal könnyebb legyőzni a reakciót, ami egyfajta transznak is nevezhető – és idővel már eleve el tudjuk kerülni ezeket. Akárhányszor azon kapjuk magunkat, hogy reagálni akarunk valamire, álljunk meg, és kérdezzük meg magunktól: „Hogyan közelíthetném meg a gyermekeimet úgy, hogy teljes mértékben arra hangolódok rá, amilyenek ők, ellentétben azzal, amilyennek szerintem lenniük kellene?”

A tudatos gyermeknevelés nem sajátítható el egyik pillanatról a másikra. Gyakorlást igényel annak felismerése, hogy az egónk mikor próbál minket behúzni. Szerencsére a fokozott tudatosság irányába tett apró lépések is hatalmas változásokat eredményezhetnek a gyermekeinkkel való kapcsolatunk minőségében. Minden egyes lépés, amit a fokozott tudatosság irányába teszünk, exponenciálisan közelebb visz minket a gyermek szívéhez és lelkéhez.

Hogyan vált ki a félelem szorongást, haragot és más reakciókat a gyermekeinkből?

Mivel mindnyájan átéltük a gyermekkort, ha azt vesszük alapnak, hogy olyan szülők mellett nőttünk fel, akiknek fogalma sem volt arról, hogyan kell úgy gyermeket nevelni, hogy érzelmileg érett felnőttek váljanak belőlük, nagy valószínűséggel mindnyájan különböző fokú tudattalanságtól szenvedünk. Sokan még a késő felnőttkorban sem vagyunk képesek az éretlen reakció helyett higgadtan, megfontoltan reagálni. Ezért vannak hézagok, szakadékok az érzelmi fejlődésünkben, különösen a gyermekeinkkel kapcsolatban, mivel ők a saját gyermekkori élményeinket, tapasztalatainkat ébresztik fel bennünk.

Az egyik kliensem, Janet, különösen fájdalmasan élte meg az érzelmi fejlődésében keletkezett hiányosságokat. Harminckilenc éves édesanyaként folyamatosan kísértették a gyermekkora visszhangjai.

– Újra és újra kudarcot vallok anyaként – mesélte nekem az egyik tanácsadás alkalmával remegő hangon. – Egyszerűen nem tudom, hogyan kell felnőttnek lenni. Úgy érzem, mintha belül még mindig kislány lennék. Hogyan legyek képes gondoskodni a hétéves lányomról, amikor még azt sem tudom, hogyan legyek felnőtt? Olyan sok mindenen megy keresztül az iskolában a barátaival, és én nagyon aggódom érte. A szorongásom az életem minden területére hatással van.

Én figyelmesen hallgattam, Janet pedig folytatta:

– Amikor a lányom sír, én még nála is hangosabban sírok. Amikor dühös, én is dühös vagyok vele együtt. Amikor a barátai bántják, úgy érzem, mintha engem bántanának. Fogalmam sincs, mit mondjak neki, vagy hogyan viselkedjek. Az esetek felében egyszerűen otthagyom, míg a többi alkalommal a pánik és a harag között ingadozom.

Miközben beszélgettünk, Janet újra és újra megismételte a következőt:

– Annyira szorongok, hogy úgy érzem, semmire nem vagyok képes.

Ugyanazt mondta ő is, amit számtalan páciensem. A gyermekek felnevelése ijesztő feladat, mert mindig attól félünk, hogy valamit „rosszul” csinálunk.

Olyan szülőként, akik a legjobb tudásunk szerint igyekszünk jó munkát végezni, nem vagyunk tisztában azzal, hogy pontosan a gyermekeink miatt érzett félelem, amire aggodalomként gondolunk, a gyermeknevelés legfőbb problémája. Ezek a félelmek gyakran a gyermekeinkkel kapcsolatos heves szorongás formájában öltenek alakot. Bárhogyan nyilvánuljanak is meg, a félelmeink nagyon sok jó szándékunkat aláaknázzák. A félelem az oka annak, hogy gyermeknevelésünk pontosan az ellenkező hatást éri el, mint amit szeretnénk.

Janet esetében elkezdtük feltárni a múltját. Szinte már az elején kiderült, hogy két jelentős esemény is hatással volt az életére, még mielőtt betöltötte volna a hatodik évét. Az első, miszerint az édesapja elveszítette az állását, és a családnak a nagyszülőkhöz kellett költöznie egy másik városba, a második pedig az volt, hogy a szülei az életükben történt jelentős változás okozta feszültség miatt elkezdtek sokat veszekedni. Ettől kezdve Janet többé nem érezte magát biztonságban. Mivel nem volt beleszólása az életében szereplő felnőttek döntéseibe, tehetetlennek érezte magát.

– Akárhányszor a gyermekeink reakciót váltanak ki belőlünk – magyaráztam –, úgy érezzük, hogy a felnőtt énünk reagál. Ez azonban nem így van. Annak ellenére, hogy maga harminckilenc éves, visszatér ahhoz, amit gyermekkori viselkedésként tanult meg, és átvált a hatévesbe, akinek nem volt beleszólása a dolgokba, és nem tudta érvényre juttatni a követeléseit. Ez olyan, mintha érzelmileg megrekedt volna az időben. Ezért érzi egyrészt azt, hogy nincs kontrollja a dolgok felett, másrészt pedig azt, hogy megbénul, és képtelen cselekedni.

Mihelyst Janet képes volt tudatosítani magában az ezekből az eseményekből visszamaradt érzelmeit, és tudatára ébredt, hogy valójában mi megy benne végbe, már azt is képes volt észlelni, amikor egy helyzet egy régen keletkezett mintát hozott fel benne. Amikor tudattalan impulzus helyett tudatos döntés hatására megtanult kihátrálni a helyzetből, az érzelmi reaktivitása alábbhagyott. Sokkal nyugodtabban és érettebben közelítette meg az adódó helyzeteket, és ezáltal képes volt elfogadni a lányához fűződő kapcsolatát anélkül, hogy úgy érezte volna, folyamatosan a saját múltja kísérti.

Gondoljunk arra, amikor aludni sem tudtunk, annyira aggódtunk, hogy a gyermekünk esetleg megbukik egy iskolai vizsgán. Vagy egy olyan alkalomra, amikor a gyermekünk vigasztalhatatlanul sírt, mert a többiek kicsúfolták, és mi valósággal pánikba estünk. Harag, szorongás, bűntudat vagy szégyen – ilyen vagy olyan formában mindnyájan átélünk a gyermekünkkel kapcsolatban erős negatív érzelmeket, amelyeket a félelem hajt. Azokban a pillanatokban, amikor a félelem átveszi az uralmat, teljes mértékben elveszítjük a kapcsolatunkat saját érett énünkkel, és úgy viselkedünk, amitől úgy érezzük, szülőként kudarcot vallottunk.

A félelem szorongás formájában való átélése egyike azoknak az érzéseknek, amelyek hatására – ha a gyermekünkről van szó – nagy valószínűséggel irracionálisan kezdünk gondolkodni. Catherine, egy másik páciensem, elmesélte nekem, hogy gyakran kiabál a lányával. Különösen az első alkalommal kapcsolatban érezte magát rosszul, amikor elveszítette az önuralmát Cindyvel szemben. A kislány, aki akkoriban négyéves volt, komoly felfordulást csinált a konyhában, pedig megkérte, ne nyúljon semmihez. Annak ellenére, hogy ez egy jelentéktelen, hétköznapi esemény volt, Catherine nagyon kiborult, és dühöngeni kezdett.

Ami leginkább megmaradt ennek az édesanyának a fejében az esettel kapcsolatban, az Cindy döbbent arckifejezése volt. A kislányt annyira elképesztette az őrjöngő édesanyja látványa, hogy a rémülete azonnal véget vetett Catherine dührohamának. Amikor rádöbbent a viselkedésére, valósággal elborzadt. Olyan volt, mintha valami ellenállhatatlan erő szállta volna meg a semmiből.

Egyetértettem Catherine „ellenállhatatlan erőre” vonatkozó meghatározásával, ugyanakkor elmagyaráztam neki, hogy ez nem egyszerűen a „semmiből” jött. A kiborulása megfelelt a Janet által tapasztaltakkal abban a tekintetben, hogy ez az ő saját gyermekkorából eredt. Mivel egy olyan otthonban nőtt fel, ahol a szülei erősen korlátozták, olyan érzelmi lenyomatot tárolt magában, aminek eredményeképpen hasonlóképpen viselkedett a lányával a jelenben.

Amikor Catherine azt látta, hogy a gyermeke ugyanúgy szenved, ahogyan ő régen, tudta, hogy ideje önvizsgálatnak alávetnie magát. Ahogy elkezdte kibogozni a múltját, megértette, hogy ami régen az életében történt, az most a jelenét teszi tönkre. Sőt mi több, azt is felismerte, hogy a gyermeke hogyan segítette abban, hogy tudatára ébredhessen elfeledett önmagának. Catherine-nek része volt abban, ahogyan a gyermekeink beindítják ezt az ébredést nálunk. Természetesen rajtunk múlik, hogy elfogadjuk-e a bennünk rejlő igazi énünk újrafelfedezésére irányuló felszólítást.

A múltunk szerepe

Mindenkinek tisztában kell lennie azzal, hogy a múlt befolyásolja a jelent. Egy dolog megragadni a múltban, de teljesen más dolog a tudatában lenni annak, hogy a múltunk milyen hatással van ránk most. Ha állandóan azon töprengünk, ami régen velünk történt, azzal csak mélyebbre ássuk a gödröt, amiben vagyunk. Ugyanakkor, ha nem vagyunk tudatában a múltunk jelenben ránk gyakorolt hatásának, akkor nagyon nehéz megérteni azt, miért olyan hevesek a gyermekeinkkel kapcsolatos érzelmeink.

A gyermekkorunk élményei, tapasztalatai bizonyos sablonokat hoznak létre, amelyekre az életünket építjük. Ezekből a sablonokból nőnek ki a jelenlegi viselkedési mintáink, amelyek nagyon hasonlítanak a múltbéliekre. Ha ennek nem vagyunk tudatában, akkor állandóan ezeket a mintákat ismételgetjük. Valójában a legtöbb felnőttkori tapasztalatunk és kapcsolatunk ezekhez a mintákhoz kötődik. Ily módon a tudatosság foka, amelyben a szüleink felneveltek minket, kulcsfontosságú meghatározója a felnőttkori mentális, illetve érzelmi stabilitásunknak.

A szülővé válás talán minden másnál jobb lehetőséget biztosít arra, hogy tudatára ébredjünk a gyermekkorunkban létrejött mintáknak. Azáltal, hogy a gyermekeink nagyon közel állnak hozzánk, egyfajta tükröt biztosítanak számunkra, amelyben megvizsgálhatjuk magunkat. Rajtuk keresztül szemtől szemben láthatjuk, milyen érzés lehetett gyermeknek lenni. Ez sokszor fájdalmas is lehet. Mihez kezdjünk ezzel a fájdalommal?

Egyik páciensem, Connie, ezt a lehető leggyönyörűbben fogalmazta meg:

– Tehetetlennek érzem magam a pillanatokban. Amikor képtelen vagyok megtalálni a közös hangot a tízéves lányommal, és ő csak sír vagy hisztizik, úgy érzem magam, mintha ismét a múltban lennék az apámmal, aki állandóan fegyelmezett. Ezt nagyon utálom. Az egyik részem szeretné beadni a derekát, ahogyan gyermekként tettem, a másik pedig szeretne sikoltani és őrjöngeni, amiért ez újra megtörténik. Így aztán vagy nem foglalkozom a lányommal, vagy megbüntetem. Utálom magamat mindkét megoldásért, de egyszerűen nem tudom, mit tegyek, amikor ennyire tehetetlennek érzem magam!

Amikor tehetetlenek vagyunk vagy szorongunk, hajlamosak vagyunk ezeket az érzelmeket másokra – ebben az esetben a gyermekeinkre – zúdítani. Pszichológiai kifejezéssel élve „kivetítjük” a fájdalmunkat egy másik emberre, hogy úgy nézzen ki, mintha ő lenne az oka a fájdalomnak. Ahelyett, hogy arra reagálnánk a gyermekeink esetében, amit saját magunkról mutatnak, a tudatos válasz az, hogy belenézünk az elénk tartott tükörbe, és igyekszünk felismerni a sokféle mód egyikét, amely arra utal, hogy még mindig úgy viselkedünk, mintha mi magunk is gyermekek lennénk.

Minél éretlenebbek vagyunk érzelmileg, a gyermekeink annál több komplexussal, bizonytalansággal és viselkedési problémával fognak minket szembesíteni. Ily módon közlik velünk a következőt: „Hé, szülők, próbálom megmutatni nektek, hogy fel kell még nőnötök! Lennétek szívesek ezt megtenni, hogy én is továbbléphessek, és az lehessek, akinek lennem kellene? Nagy szívességet teszek nektek azzal, hogy megmutatom, mit kellene tennetek azért, hogy érett felnőttekké válhassatok. Minél hamarabb teljesítitek ezt, annál hamarabb megszabadulhatok annak terhétől, hogy én legyek a tükrötök.”

A tudatos szülő védjegye az, hogy belenéz a tükörbe, amit a gyermekei tartanak elé. Minden egyes tükörbe vetett pillantás lehetőséget nyújt megszabadulni a régi mintáktól, hogy ne adjuk tovább azokat a gyermekeinknek. Nagy bátorság kell ahhoz, hogy a régi forgatókönyvet újra cseréljük, de ez az egyetlen módja annak, hogy tudatos kapcsolatot létesíthessünk a gyermekeinkkel. Csak erről a figyelmesen kialakított helyről tudjuk segíteni őket abban, hogy a legvalóságosabb önmagukká lehessenek.

DR. SHEFALI
TOVÁBBI KÖNYVEI

RADIKÁLIS FELÉBREDÉS

370 oldal
Keresd a weboldalunkon
e-könyv formátumban is!
www.edesviz.hu

Törj ki a félelem és a megszokás szorításából, találj rá valódi erődre és érd el a legnagyobb fokú személyes szabadságot!

Dr. Shefali segítségével feltárhatjuk a már mélyen bennünk szunnyadó célokat, és életünk minden területén a javunkra fordíthatjuk az önazonosságunk adta hatalmat.

Szívhez szóló és inspiráló, ugyanakkor gyakorlatias és emberi hangú kötetet vehetünk a kezünkbe, számtalan, a való élet írta példával és személyes történettel, mely segít felszabadítani a tudatos énünk felébresztéséhez szükséges rendkívüli erőt.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen