Farkas Anett: A 33-as áldozat

© Farkas Anett, 2022

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

A 33-as beteg, 2021

A 33-as ügy, 2022

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/farkasanett2001/

Instagram-oldal:

@farkasanett2001

Második kiadás

ISBN 978-615-825-397-0

Magánkiadás (Pitypang Könyvek)

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2022

TARTALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönet Nektek, az Olvasóknak. Olyan sok csodálatos szerző van a világon, el sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok, hogy az én regényemet választottátok ki elolvasásra. Örülök a megjegyzéseknek, a megkereséseknek, továbbra is várom őket nagy izgalommal.

Köszönet a családomnak, a férjemnek, aki mindenben támogat, és a két gyönyörű kislányomnak, akiket mindennél jobban szeretek.

Külön köszönet néhány csodálatos embernek:

Szüleimnek, testvéreimnek – azért, mert mindig mellettem állnak.

A sógornőmnek, Andinak, akire mindig, mindenben számíthatok.

Annának, Diának, Sárának – köszönöm a barátságotokat, a biztató szavakat. Diával a reggeli kávék, Annával a gyorsan üljünk össze és beszéljük meg délutánok, Sárával pedig a jogi dolgokban való elkalauzolás mindig emlékezetes marad számomra.

Pózvai Albinnak és a pszichiáternek, akik rengeteg idejüket és tudásukat kölcsönözték nekem azért, hogy ez a könyv a leghitelesebb formában készülhessen el.

A bétázók csapatának – hogy mindig készen állnak velem egy következő kalandra.

Andrásnak az előzetes videóért, Ádámnak (Coverist Studio) pedig a csodás borítóért.

Köszönöm Noéminek, Nikinek, Miklósnak és Beának, hogy nevüket is kölcsönözve kiállnak a munkásságom mellett.

Tündének és Franciskának a profi munkájukért, hogy A 33-as áldozat nem csak kívül, de belül is tündökölhet.

Köszönet a blogolóknak, akik arra áldozzák idejüket, hogy elolvassák a könyveimet.

Külön köszönet a szerkesztőmnek, Attilának, aki figyel a részletekre, és ezáltal minőségi munkát adhatok ki a kezemből.

Köszönöm a lehetőséget Nektek, hogy elmesélhetem a történeteimet.

Kedves Csoporttagok! (Farkas Anett rejtélyek)

Úgy érzem eljött az a pillanat, amikor külön köszönet illet Titeket, drága Csoporttagok. Sokáig gondolkoztam azon, hogyan is fogalmazzam meg azt a számomra különleges dolgot, amivel szeretném meglepni a legaktívabb tagokat.

Borzasztó hálás vagyok Nektek azért, hogy mellettem vagytok, támogattok.

Mint tudjátok, készülőben van már a 4. könyvem, amiben új szereplőkkel fogtok találkozni. Vivien helyett Lili lesz, aki szintén rendőr. Egy karakán, nagyszájú rendőrnő, akinek a munkáját négyfős csapata segíti.

Sokszor teszik fel nekem azt a kérdést, hogy a karaktereimet formázom-e valakiről? A válaszom általában nem, hiszen Fannát leszámítva, az összes szereplőm csak a képzeletem szüleménye. De most ez a dolog megváltozik. Korábban már kiderült a csoportomban, hogy ki a négy leglelkesebb tag.

Szeretném Nektek bemutatni Lili csapatát, akik nem mások, mint:

Adri, Edit, Kati és Balázs.

Úgy érzem, a legjobb emberekről fogom mintázni a szereplőket, és elöljáróban igyekszem azt is megígérni, hogy megpróbálom őket életben hagyni.

PROLÓGUS

A kapu egyik felét bonyolult mintázatú hasadás szelte ketté, a nő egy pillanatra elmerengett, vajon mitől repedhetett meg a masszív bejárati ajtó. A válla fölött hátrapillantva ellenőrizte a csapatát, egy bólintással nyugtázta, hogy a mögötte állók feszülten figyelnek minden mozdulatára. Újra előrefordult, a lábával óvatosan betolta maga előtt az ajtó ép szárnyát, és fegyverét maga előtt tartva bemerészkedett a sötét házba. Óvatosan, apró lépésekkel haladt előre, a bűz, ami a helyiségből áradt, mellbe vágta, facsarta az orrát, egy pillanatra elakadt a lélegzete. Hányingere támadt, nyelnie kellett, a szagtól könnybe lábadt a szeme. Eltartott egy ideig, míg feltérképezte a szobát és annak környezetét. Csak állt ott, furcsa, idegen kifejezéssel az arcán. Zúgott a füle a síri csendtől. Mélyet sóhajtott, az izmai lassacskán elernyedtek. A helyiségnek nem voltak ablakai, csak a négy hamuszürke betonfala. Helyenként potyogott a festék, kilátszott alóla a csupasz tégla. Elfojtotta a torkán felkúszó kérdéseket, az egyik sarokra irányította a figyelmét. Egy matrac hevert ott, rajta párna, vékony lepedő. Ezenkívül még két vödröt szúrt ki, érezte, ahogy megborzong, mikor belegondolt, mi célt szolgálhattak. Fél pillanatra szorosan lehunyta a szemét, aztán tágra nyitotta. A gyér fényben halványan rajzolódott ki előtte a székhez kötözött alak. Visszatartott lélegzettel mozdult a célpont felé, nesztelen léptekkel haladt, ahogy közeledett hozzá, egyre tisztábban látta a részleteket. Míg jobb kezével szorosan tartotta maga előtt fegyverét, a másikkal a megszokott módon jelzett az embereinek, kövessék. A hűvös levegő ellenére izzadt, mindössze egyetlen dolgot remélt: még idejében érkeztek a helyszínre. Légzése felgyorsult, szíve vadul dörömbölt mellkasában. Felgyülemlett feszültséggel és energiával eltelve tört előre, mikor egy hangot hallott. Automatikusan az elernyedt testre pillantott. A nő nagy levegőt vett, bal keze mozgásba lendült, apró köröket írt le, utasítva a többieket, oszoljanak szét. Újra az előtte görnyedő alakra összpontosított. A térdére nehezedett, finoman nyakára helyezte mutató és középső ujját, kitapintva a pulzusát. Megkönnyebbült, ahogy megérezte az apró rángásokat az ujjai alatt.

– Még él – súgta oda a többieknek. – Ti hárman menjetek ki és nézzétek meg a többi helyiséget, mi Tiborral itt maradunk, biztosítjuk a helyszínt – utasította őket. – Árpiék őrködjenek tovább az udvaron, és hívjatok mentőt. Kifelé menet pedig nyissatok ki mindent, mert ebben a sötétben éppen csak ellátok az orrom hegyéig.

A széken ülő alak megmozdult. Fejét erőtlenül megemelte. Egymásra meredtek, a nő látta, ahogy a másik szája kinyílik, mintha mondani akarna valamit. Szemei vörösek voltak, az arca puffadt a sok sírástól. A tokjába helyezte fegyverét, felállt, majd a megkötözött, véres kezek felé nyúlt. Hangos csattanást hallott a háta mögül, ösztönösen megfordult. Társai nagy erővel berúgták a kapu másik felét. A nap sugarai úgy ragyogtak fel a hatalmas térben, mint a legfényesebb gyémánt. A nyomozónő a szeme elé kapta a karját, a beszűrődött fehér fény egy pillanatra elvakította. Elmosódott, rekedtes kiáltás töltötte be a szoba rideg falait:

– Itt van!

A nyomozónő megpördült a tengelye körül, a fegyveréhez kapott, de az idegen gyorsabb volt nála. A gyilkos kinyújtott karral rontott neki, az éles fájdalom váratlanul érte, védekezni sem tudott. Pisztoly kattanását hallotta, amit még egy kattanás kísért. Úgy érezte, mintha az idő megállna körülötte, formátlan anyaggá olvasztva a pillanatot. Kezét a hátához emelte, amiből sűrű vér szivárgott, beterítve vékony, elfehéredett ujjait. Lábai elnehezültek, érezte, amint a teste hanyagul a földre csúszik. Lehunyta a szemét, alig-alig fogta fel a körülötte zajló dolgokat.

– Térj magadhoz – szólt valaki. – Mindjárt itt a mentő, tarts ki, főnök – mondta egy ismerős hang.

Próbált kitartani, igyekezett nem végleg elaludni. De az érzékszervei percről percre tompultak. Arcát könny borította el, maga sem tudta, hogy a szerettei elvesztése miatti félelem, vagy a hátában hasogató szúrás az erősebb.

Összegömbölyödött.

A feje a karján pihent, lehunyta a szemét. Túlságosan kimerült, elcsigázott volt ahhoz, hogy nyitva tudja tartani.

Felbugyogott belőle minden érzelem, amelyet átélt az elmúlt időben.

Álomszerűnek tűnt, csodaszépnek.

A gödröcskék a kislánya arcán, amit a pajkos nevetése csalt mindig a szája szélére.

Amikor járni tanította, beszélni, aztán olvasni.

A szüleivel, a testvérével megtartott közös családi vacsorák.

Annak a férfinak az alakja, aki oly váratlanul toppant be az életébe.

A megélt emlékek képei, az illatok beszivárogtak a bőre alá. Hallani vélte duruzsoló hangjukat, érezni vélte szeretteinek kezeit magán, amint szorosan ölelve húzzák vissza a valóságba.

A veszteség érzése úgy mart belé, mint valami mérgező sav. Most szerette őket a legjobban, a legigazabban.

– Alig lélegzik, siessenek! – hallotta meg hirtelen Tibor erős hangját.

Elsötétítette gondolatait a félelem, teljesen elveszítette teste felett a kontrollt.

– Utat, utat, elveszítjük!

Aggódó szavak töltötték meg a fülét, aztán elhalkultak. Vagy csak ő nem hallotta többé ezeket a hangokat.

Életének útja reggel még tervekkel volt tele.

A sors kegyetlen fintora, hogy mostanra a halál útjává vált…

1. FEJEZET

1975

Téli sötétség. Fejét lehajtva ment a széllel szemben, orrát és arcát csípte a jeges fuvallat. A hideg ellenére élvezte a sétát, hallotta a talpa alatt ropogó hó hangját. Szemét az égre emelte, számolni kezdte a kabátjára kavarogva érkező, sűrűn hulló hópelyheket. Nyelvét kinyújtva próbálta elkapni az apró fehér pettyeket, és lenyelni, mielőtt elolvadtak volna. Annyira a hópelyhekre figyelt, hogy nem vette észre a jeges foltot. Megcsúszott, idétlenül kalimpált, mire visszanyerte az egyensúlyát. Óvatosan lépkedett tovább a ház bejáratához. Katonásan letakarította magát, majd átfagyott kezével lenyomta a kilincset. Az ajtó szorult, megakadt a vastag szőnyegben, lassan nyílt ki. Levette a kabátját, nagy nehezen lerugdosta magáról a csizmát. Szusszant kicsit, utána gondosan mindent a helyére pakolt. A meleg konyhát célozta meg, leült az azsúrozott szegésű, damaszttal borított asztalhoz, ahol finom, forró vacsora várta. Elfojtott egy ásítást, kimerült volt, legalábbis annak érezte magát.

– Ilyenkor már veszélyes kint csatangolnod, Eszter – szólította meg az apja. Az öblös, mély hangra a lány összerezzent.

A férfi az antik, nagy méretű, dúsan faragott tálalószekrényhez lépett, kinyitotta az oroszlánfej díszítéssel, ólomüveg berakással tarkított ajtót, kivett két vékonyfalú, színes üvegpoharat.

– Egyél, míg szépen mondom! – ült a lánya mellé. Hatalmas kezében szinte eltűntek a törékeny kristályok, óvatosan letette azokat a tányérok mellé.

Eszter nem vitatkozott, megfogta a villát és nekilátott. A fáradtság eltompította, már nem tudott küzdeni az ellen, hogy bent tartsa kibuggyanni készülő könnyeit. Sírt, mint aki már feladott minden reményt. Apja durván az asztalra csapott, a lámpafényben megcsillantak halántékán az ősz hajszálak.

– Ne itasd az egereket, te lány! Az ilyen kis kurvák, mint te, pont ezt érdemlik. De neked még ebben is szerencséd van. Ha én nem lennék, most az utcán koldulnál!

Megragadta a nő csuklóját, és egyetlen mozdulattal maga felé fordította.

Szerencse? Futott végig Eszter agyán. Ha nem lenne ilyen mostoha a helyzete, még meg is mosolyogná apja kijelentését. Az élete már születésekor megpecsételődött. Édesanyját korán elveszítette, így teljes egészében az apjára volt utalva. Minden téren. A kiutat kereste minduntalan, és egy napon azt hitte, megtalálta. A gondolataiba merült, még azt sem hallotta meg, ahogy a havas eső veri az ablakot. Koncentrált, szerette volna újra megragadni azt a cseppnyi boldogságot, amit pár éve osztott meg vele az élet. A szerelmet, a várakozást, az izgalmat, a család iránti vágyat. Az emlékkép abban a pillanatban tűnt el, amikor megérezte a bőrébe vájó ujjakat.

– Hol kalandozol, te lány? Egyél, kihűl a vacsora. Vagy megint azon a fiún jár az eszed? – Bőre még jobban megfeszült az erős ujjak nyomása alatt.

– Kidobott, akár egy ázott macskát – nevetett fel gúnyosan az apja.

Eszter úgy érezte, mintha a mellkasára ültek volna, olyan nyomást érzett. Belé hasított a felismerés, hogy ez most valóban megtörténik. Nagy levegőt vett. Az elején olyan boldogok voltak, abban bízott, elveszi feleségül. Gyermeket terveztek, közös családot, saját házat, kerttel, medencével. Pedig egy kis lyukban laktak, de mégis, az maga volt számára a paradicsom. Azután jöttek a vetélések. Sorban egymás után. A remény, hogy végre sikerül megtartania a magzatot. A csalódás, hogy újra kudarcot vallott. A nagy szerelem elmúlt, mire biztossá vált, hogy terhessége megmarad, már nem kellett. Kidobták, ahogy az apja mondta. Méhében ikerterhességgel távozott, és érkezett meg az apjához. Számít a jelen helyzetben, hogy nem önszántából? Régi szobájában sokszor arra ébredt, gyermeksírást hall. Ezek az elveszített babák lennének? Úgy érezte, megőrül. Néha azt hitte nem bírja tovább. Muszáj, hogy mihamarabb kiutat találjon ebből a szorult helyzetből, nem maradhat ebben a házban, az apja karmai közt, a múltját beborító rovarszárnyak árnyékában, ha a gyerekek megszületnek.

Azok a rovarszárnyak. Milyen naiv volt. De egy kislányt könnyedén be lehet csapni, nem igaz? A tányérjára meredve keserűen elmosolyodott. Hallani vélte apja lelkes szavait, ahogy magyarázza neki gyűjteményének darabjait.

Pillangók, darazsak, legyek.

Azt hitte pusztán a bogarakat tanulmányozza.

Azt hitte a munkájához kapcsolódnak.

Azt hitte szereti őket.

De nem azokat szerette.

A kollekció egy-egy megtört lelket ábrázolt. A lázadó angyalok. Látod, Esztike, ez a szitakötő te vagy, mondta neki apja kipirult arccal, miközben kezével lágyan kislánya combját simogatta. Kirázta a hideg az emlékre.

És most újra itt van, mert nem volt hova mennie. A múlt minden egyes nap visszaköszönt, amikor reggelente kinyitotta szemét az apja házában. Remegni kezdett, és jól tudta, ezt a félelem okozza. Észre sem vette, de még mindig sírt, azután elapadtak a könnyei, csend lett, és olyan érzése támadt, mintha a mennyezet lassan leereszkedne közéjük, és összepréselné őket a konyhában. Hitt abban, hogy idővel bosszút áll azért, amit az apja tett vele. De vajon kitart addig?

– Azt mondtam, egyél! – törte meg a kínos csendet az apja – Kettőtök helyett eszel.

Eszter kihúzta a kezét a szorító ujjak alól, az előtte tornyosuló alakra emelte a tekintetét.

– Akarod mondani, hármunk helyett. Hisz ketten vannak, jól tudod – simított végig mindenórás, gömbölyű hasán.

Képtelen volt nyugton maradni, úgy érezte itt az ideje, hogy tisztázzák a játékszabályokat. Nem akarta feldühíteni a férfit, az apját, de nem sikerült fékeznie a torkából feltörő nyöszörgést, amiből hangos kiáltás lett.

– Nem bánthatod őket, ha kell, az életem árán megvédem a gyermekeimet. Megértetted?

Eszter látta a másik arcára kiülő ördögi mosolyt, lassított felvételként érzékelte, ahogy kezével az övét akarta súrolni, de elhúzta. Még csak véletlenül se tudta megérinteni. Nem akarta, hogy valaha is újra hozzáérjen.

– Nincs választásod. Talán én vagyok őrült? Az én felügyeletem alá tartozol addig, amíg én azt nem mondom. Vagy az orvosok azt nem mondják… Ugyebár, kislányom? – terült el apja arcán még jobban az a mosoly.

– Nem vagyok őrült, te is tudod.

– Hát én vagdosom magam? Tán engem találtak meg az utcán? Beteg vagy, én pedig vállaltam a babák miatt, hogy vigyázok rád. Ez az édesapák dolga – mondta önelégülten. – Vagy bedugjalak egy diliházba, neveljem fel én egyedül őket?

Eszter ösztönösen a csuklójára nézett, és szemezni kezdett a bőrét cakkozó hegekkel. A hegekkel, amit valóban ő okozott magának. Mindegy egyes forradás arra emlékeztette. Védekezőn átkarolta magát, a kislányaira gondolt, akiket hamarosan a karjaiban tarthat: Alizra és Kittire.

Nézte az apját, aki óvatosan felállt, betolta a széket a helyére, és elindult a szobája felé. Eszter mindennél jobban vágyott arra, hogy anya legyen, és remélte, kordában tudja tartani a dolgokat. Tető kellett a fejük fölé, neki pedig nem volt hová mennie. De vajon meddig bír majd újra félelemben élni? Annyira elterelődtek a gondolatai, hogy már nem hallhatta az apja mondókáját, amit vígan mormolt a bajusza alatt:

Két kis madár ül a fán…

Két kis bogár jön hozzám…

2. FEJEZET

– Az ott egy machete a kezében? – robbant be társai közé Vivien. – Mondjátok, hogy csak káprázik a szemem – bizonytalanodott el a hangja a döbbenettől.

Igyekezett a körülötte lévő valóságba kapaszkodni, megvárni, hogy szépen megszilárduljon. Nem látott még ilyet, hitetlenkedve nézte az előtte kibontakozó cselekményt, a látvány mellbe vágta. Rádión riasztották, de nem árulták el, miért, annyit mondtak, hogy sürgős és igyekezzen, ezt a helyzetet csak ő tudja megoldani. A szomszédok tettek bejelentést a korai hangos ordibálás miatt. Mire a rendőrök kiértek, a férfi már vérben úszott, az előtte machetével hadonászó feleséget pedig további vérontás nélkül lehetetlen lett volna hatástalanítani. Ekkor szóltak Viviennek, a túsztárgyalás az ő asztala volt. A vér a fülében lüktetett. A hang, ami a szétszáradt, a fapadlóval burkolt szobából jött, ahogy közeledett felé, egyre erősebben csapódott hozzá, mintha hatalmas hullámokkal küzdene a tengeren.

– Jól látod. Az asszony féltékeny az urára – felelte az egyik járőr.

Vivien beljebb merészkedett, de ahogy közeledett a házaspárhoz, a nő azonnal megállásra kényszerítette.

– Maradjon ott! – kiabálta oda Viviennek lekezelően. – Nem segíthetnek rajta, már félig levágtam neki. A szemük láttára fogom feldarabolni. Menjenek el, és akkor csak a farka bánja!

A férfi megállás nélkül ordított. A férjet álmában érhette a támadás, az asszony egy díszített fémágyhoz kötözte, alulról lecsupaszította, most pedig mások szeme láttára a teljes megszégyenítésére készült.

– Higgye el, hölgyem, ez nem megoldás. Dobja el azt a bozótvágót és beszéljük meg!

– Megcsalt – köpte oda a szavakat Viviennek a nő.

– És egy ilyen ember miatt akar börtönbe kerülni? Gondolja végig, megéri?

Vivien a fegyveréhez nyúlt, kibiztosította, majd a nőre szegezte.

– Utoljára figyelmeztetem. Dobja el a szerszámot! – utasította újra a nőt a hadnagy.

Ami ezután következett, a nyomozó előtt úgy játszódott le, mintha valami pörgős videóklipet nézne. Egyszerre hallotta meg a nyisszanó hangot, a férfi újabb állati üvöltésével keveredve. Vivien érezte a lábához csapódni a nemi szervet, ami halk puffanással pattant róla a földre. Teste megfeszült, olyan erővel szívta be a levegőt, akár egy porszívó a morzsákat. Elnyúlt ábrázattal szemezett az előtte heverő fekete szőrszálakkal átszőtt húsdarabbal. A döbbenettől alig tért magához, pár másodpercig egy fekete kút mélyén vergődött, az emberei éles hangja térítette vissza. Fél pillanatra megrázkódott, apró kilengése még a többieknek sem tűnt fel, azonnal a maga megszokott módján szórta a parancsokat. A fegyverét biztosította, a tokjába nyomta és a sérült férfihoz rohant.

– Csak tettem, amit a rendőrnő kért – mondta az asszony, miközben lefogták. – Eldobtam a szerszámot. – Vihogott megállás nélkül. – Azt nem mondta, melyikre gondol. – Csapott át öklendezésbe a mélyről jövő nevetés.

– Maga levágta a férje farkát, hölgyem – szólt közbe az egyik járőr, aztán taszított egyet a nőn, aki ugyan még mindig ellenállt, de sikerült megszabadítani a késtől.

Vivien a feleséghez lépett, megállt szorosan előtte, majd szép lassan, tagoltan ecsetelni kezdte:

– Ígérem, a kedvéért legközelebb pontosabban fogalmazok. Most a kollégákkal bevisszük, kihallgatjuk, és ezért a mutatványáért a bíróság valószínűleg el is ítéli. Lesz ideje mérlegelni, megérte-e elkövetni ezt a butaságot – hátrált Vivien két lépést, majd egyik társához fordult:

– Te és Vili várjátok meg a mentőt, a két járőrrel bevisszük a tettest a kapitányságra. De siessünk. Dávid folyamatosan hívogat, lehet akadt közben más fontos ügy.

Az asszony a hallottakon hanyagul fölnevetett, mint aki nincs tudatában, hogy kicsit túllőtt a célon, aztán a kacagó moraj amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan távozott, helyette síri csend vette át a helyét. Vivien felfedezte szemében a zavarodottságot, azt a fajta gyötrődést, amit maga is jól ismert. Tisztában volt vele, hogy most fogta csak fel, mit tett. A nő váratlanul elernyedt, Vivien látta, kataton állapotba került. Figyelte az elnyűtt melegítőbe bújtatott végtagokat. A lányos zavarában bevizelt nőt, akinek a nadrágján középtájon a hatalmas folt szép lassan terjedt tovább lefelé, majd a szára végéből cseppenként bukkant elő a maradék. A nyomozónő elhúzta a száját, elfintorodott.

– Árpi, nézz körül a szobában, pakolj egy váltás ruhát neki, itt nincs ideje átöltözni. Vili, kísérjétek el az áldozatot a kórházba, kérjétek ki az orvostól a látleletet. Aki pedig marad, írjon jegyzőkönyvet az esetről, utána bent várok mindenkit az irodában.

Vivien intett a két járőrnek, akik közrefogták a nőt, ő pedig elindult a szolgálati járműjükhöz, amit az épület mögött hagytak. Megvárta, míg mindenki megérkezik, és gázt adott. Útközben Dávid megint hívta, de épp akkor kanyarodott be a rendőrség udvarára, ezért úgy döntött, bent elég idejük lesz átbeszélni a férfi újabb rögeszméjét, amivel mostanság untatta. Eligazította az embereit, ő pedig, amint beért az épületbe, a liftbe pattant, megcélozva a bűnügyi osztályt. Dávid irodája felé tartott, aki pont akkor nyitotta ki az ajtót, amikor Vivien be akart kopogni. A tekintetük egymásba kapcsolódott, a nyomozónőnek megfeszült az álla, próbált nem vigyorogni, mert tudta, a férfi most legszívesebben agyonütné. Persze nem a szó szoros értelmében, de biztos volt abban, hogy amiért kiment egy újabb helyszínre a jóváhagyása nélkül, azzal kihúzta nála a gyufát.

– Mielőtt beleélnéd magad a lecseszésembe, szeretném elöljáróban elmondani, az akciót összességében sikeresen zártuk.

Csak a farka bánta a férfinak, nem az élete, ez is több, mint a semmi – tette hozzá magában Vivien.

– Gyere az irodámba, négyszemközt szeretnék beszélni veled – mondta a férfi kimérten, miközben az orrát különös szag csapta meg. – Mi ez az istenverte húgyszag? – kiáltotta el magát idegesen.

– Jól érzed, nem csal a szimatod – somolygott Dávidra Vivien. – Ez bizony tömény vizeletszag. Az asszony még az otthonában bepiszkított a ruhájába – megfordult, hogy a járőrhöz tudja intézni a további szavait. – Árpi, engedjétek átöltözni a kihallgatás előtt, használjátok a közös mosdót, két járőr őrködjön addig mellette, utána pedig kerítsetek egy takarítónőt a fertőtlenítés miatt.

– Az ablakokat pedig nyissátok ki, mert ez valami pusztulat, nem lehet itt megmaradni – kapcsolódott be a beszélgetésbe Dávid. – Te pedig gyere utánam – intett Viviennek, mielőtt megcélozta az irodáját.

A nyomozó magukra zárta az ajtót, a spalettákat behúzta a kíváncsi szemek előtt, utána kényelmesen az asztala mögé telepedett.

– Foglalj helyet, kérlek, fontos dologról szeretnék veled beszélni.

Vivien leült a nyomozóval szemben, idegesen felhúzta a szemöldökét, és egyből a közepébe vágott.

– Remélem, nem arról lesz szó, hogy meg akarod szüntetni a terepi munkámat, és az íróasztal mögé akarsz lökni.

– Ne legyél ennyire drasztikus – dőlt hátra székében a férfi. – De eltaláltad, erről van szó.

Nem kellett volna ennyire erős késztetést éreznie arra, hogy felpofozza a főnökét, a férfit, aki immáron hivatalosan is a párja volt, de az isten a tanúja rá, legszívesebben ököllel csapta volna szét az arcát. Dávid azzal, hogy ennyire féltette Vivien életét, ebben a helyzetben inkább kiábrándító volt, nem pedig hízelgő.

– Pont tegnap este ígérted meg, hogy hanyagolod a témát, erre megint ezzel a hülyeséggel jössz – háborodott fel a nő. – Én terepen vagyok jó, még a kedvedért sem fogok unalmas aktákat tologatni, mert neked az a kényelmesebb.

– Nem adod fel, mi? Neked folyton szembe kell jönnöd velem – csettintett bosszúsan a nyelvével Dávid.

– Nem vitatkozom, és szeretnélek emlékeztetni újra, hogy tegnap este megígérted.

Dávid összeszorította a száját, és erősen gondolkodóba esett.

– Az a fekete csipkés bugyi volt rajtad este?

– Mi? – hökkent meg Vivien. – Nem tudom, talán. De mi jelentősége van annak, hogy milyen fehérneműt viseltem?

– Nagyon sok, ugyanis nem arra figyeltem, amit mondtál.

– Tessék?

– Bármibe beleegyeztem volna, szóval az az ígéretem érvénytelen.

Düh száguldott végig Vivien ereiben, és a gondolatai a lehető legrosszabb irányba lódultak.

– Én vagyok a legjobb embered. A prostik ügyét, amivel karácsonykor leptél meg, alig két hét alatt megoldottam.

– Makacs vagy. A farokgyilkoshoz is a tudtom nélkül mentél ki.

– Mert nem voltál elérhető. A helyettesed lennék, ha te nem vagy itt, én tartom a hátam. Szükségük volt rám, én pedig cselekedtem. Tudok magamra vigyázni.

Dávid keresztbe fonta a karját a mellkasán.

– A kapitánynál lesz jelenésünk, hamarosan hív. A madarak azt csiripelték, új nyomozó érkezik az osztályra – vigyorgott a nőre. – Meglátjuk, mi lesz. Nem az a célom, hogy keresztbe tegyek a karrierednek, de féltelek. Ezek az ügyek, amik mostanság befutnak, életveszélyesek. Szükségünk van rád otthon.

– Egyszer gyomorrontást kapok tőled meg a túlzott félelmeidtől.

Dávid felsóhajtott. Ismerte már ezt a hanglejtést, de még mindig nem tudta eldönteni, hogy a vita végét vagy a kezdetét jelzi. Vivien elgondolkozva nézte a férfit. Vőlegénye halála után Dávid személyében találta meg azt a boldogságot, amit kislánya, Fanna, valamint a családja előtt is felvállalt. Kapcsolatuk napról napra komolyabbra fordult, de a férfi túlzó féltése az agyára ment. Volt némi igazság a férfi szavaiban, de ő még nem állt készen erre az unalmas feladatra. Akkora bűn ez? Már csak azt kellett kitalálnia, mi lesz az az arany középút, ami mind a kettőjüknek kielégítő lesz. Hajtotta a kíváncsiság, miért hívatja őket a főnök, és bízott abban, hogy nincs benne Dávid keze, mert azt nem tudná tolerálni, ha kiderülne, ez a beszélgetés egy háta mögött megszervezett összeesküvés. Gondolatait a vezetékes telefon sipító hangja zökkentette vissza a valóságba, a kapitány jól ismert, négy számból álló hívója villant fel. A nő figyelte, amint Dávid lustán a füléhez emelte a kagylót, és pár mondat után vissza is teszi a helyére.

– Induljunk, nincs jó kedvében – állt fel a helyéről, megkerülte az asztalt, kezét a nyomozónő karjára simította, invitálásra ösztönözve. – Van egy sorozatgyilkosunk.

Vivien szíve majd kiugrott a helyéről, hisz az újabb ügy reményt adott neki arra, hogy még jó ideig szükség lesz rá a terepen. A hír hallatán elöntötte az adrenalin, és közben a bűntudat is, mert ahol gyilkos van, ott áldozatok is vannak. Sok-sok áldozat.