Neked.
A legkisebb hang is képes nagy változást hozni.
Te vagy a legfényesebb csillag.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Kérlek, légy elővigyázatos! Bár nem ezek a fő témái, ebben a regényben szó esik családon belüli erőszakról, érzelmi manipulációról, gyászról és veszteségről, sor kerül explicit szexuális jelenetekre, szó esik erőszakról és vérről, öngyilkossági hajlamról és függőségek leküzdéséről is.

PROLÓGUS

Rég megtanulta már, hogy a halál – legyenek akármilyen lassúak és fájdalmasak az utolsó lélegzetvétel előtti pillanatok – közel sem fogható a szerelme nélkül leélt újabb és újabb napok kegyetlenségéhez.

De nem is: a „szerelem” szó túl hétköznapi a lelkében tátongó üresség kifejezésére, amelyet a lány maga után hagyott.

Kétszáz éven keresztül figyelte ugyanazt a csillagképet, mintha csak az az egyetlen létezett volna az égbolton. Most pedig halványulni kezdett. Épp csak egy kissé minden héten, más talán észre sem venné. Számára ez azonban egyfajta visszaszámlálást jelentett.

Óvatosan megigazította a távcső nagyítóját, nehogy lemaradjon akár csak egy villanásról is. Tekintete a tizenkét pontot pásztázta, mindig ugyanabban a sorrendben – talán nem is tudatosan követte ezt a mintát.

A halványuló fénye ellenére is csodálatos volt.

Mégsem tervezte, hogy itt lesz, amikor a föld rengeni kezd a visszatéréséért. Még mindig évek, talán évtizedek vannak hátra. Azt azonban nem akarta, hogy a repedések a visszatérés után is folytatódjanak miatta.

Lévén, hogy ez az utolsó alkalom, még egy kicsit elidőzött. Végül felsóhajtott, elraktározta az emlékeiben a látványt, és visszahúzódott.

A nyitott, boltíves ablak párkányán ücsörögve megemelte az italát, az üveg a fém távcsőhöz koccant.

– Megpróbáltam megtalálni a módját. Épp olyan reménytelen, mint akkor volt – mondta. Az évek során olyan közönyössé vált, hogy mostanra már egyetlen érzelem sem gyötörte. – Annak viszont örülök, hogy nem látod majd, mi lett belőlem. Lehet, hogy épp a csalódottságod tudna megtörni.

Az alkohol égette a torkát, mikor lehúzta. Az üres üveg darabokra tört az erős szorításától, ő azonban észre se vette a tenyerébe vágó szilánkokat. Semmi sem bánthatja többé.

– Sosem volt alkalmam megkérdezni, mit láttál… – Szorítani kezdett a mellkasa. Ez a gyötrelmes érzés volt az egyetlen, amely a lány létezésére emlékeztette. A múló idő mindent megtett, hogy elmossa az emlékképeit. – Hogyan láthattál túl mindenen… Egy röpke pillanatra még velem is elhitetted, hogy van bennem valami jó. Sajnálom, hogy tévedtél.

Felpattant, és vállára vetette a fekete köpenyét. Léptei alatt ropogtak az üvegszilánkok –mintha mindössze ennyi maradt volna az egykori létezéséből.

– Legalább nem tudlak többé bántani.

*

Egytől egyig összerezzentek, mikor a csuklyás árny elhaladt mellettük. Összehúzták magukat, vagy a tekintetét kerülve leszegték a fejüket, ahogy áthaladt a kastély termein.

Alakja mellett még a fekete márványpadló is baljósnak tűnt, melynek csillogását csak a fehér oszlopok és az itt-ott elhelyezett szobrok törték meg. Korábban szépség uralkodott ezekben a termekben. Mostanra azonban a tiszta éjszakai égbolt, amely egykor az álmok birodalmát szimbolizálta, a halál egyik formájává vált.

Az emberek, akik közt végigsöpört, egy nevet suttogtak – egy nevet, amelyet nem ő választott, hanem az általa képviselt bűn ragasztott rá. Ő most csupán egy istenség halandó formája volt.

Az uralkodó már várta őt a trónteremben.

Még pont látta a királlyal beszélgető őr bőrszerű, karmos szárnyait, mielőtt elbocsátották. Egy árnyéklény. A három vámpírátok közül talán a legrosszabb: az árnyéklényeket soha nem érhette a nap fénye.

A csuklyás férfi nem udvariaskodott.

– Egy évszázadban egyeztünk meg. Kettőt adtam. Most eljöttem begyűjteni a tartozásod.

A hangja hideg volt, akár a jég, és sötét, mint az éjszaka.

A király koronát viselt ugyan, ám leginkább egy jelmezbe bújt gyermekre emlékeztette. Valós tekintély nélküli képmutatás az egész. Nélküle nincs semmije. De már így is sokkal több ideig szolgálta, mint amennyiben megegyeztek.

– Ha igaz a prófécia, először meg kell találnunk őt. Már most is láttak égieket a fátyol innenső oldalán, próbára teszik a védelmünket. A mágia továbbra is gyengülni fog, de még megakadályozhatjuk, hogy ismét kitörjön a háború, mielőtt…

– Nem – morogta a csuklyás férfi. Gyilkos düh söpört végig rajta, amely hideg árnyékokat szórt a szobára, kioltva az éjszakai fényeket. A király óvatosan figyelte az árnyakat. – Ha meg akarod tartani a trónt velük szemben, és azt akarod, hogy a vámpírok továbbra is kövessenek, magadnak kell megtenned.

Nem örült annak, hogy épp most távozik. Valójában emésztette a gondolat, hogy a lány nélküle fog szembenézni mindezzel. Persze csak mindaddig, amíg eszébe nem jutott, hogy ő tehet mindenről, ami a világ – a világuk – széthullásához vezetett sok-sok évszázaddal ezelőtt. A lánynak csakis nélküle van esélye.

– Mitévő leszel… ha egyáltalán sikerül visszajutnod? – szólalt meg végül a király. – Nem ismered azt a világot. Könnyen megeshet, hogy végleg kitaszít magából, mielőtt bármit is felfedezhetnél belőle.

A férfit mindez nem érdekelte. A legkevésbé sem ijedt meg tőle. Az sem érdekelte volna, ha az üresség örökre csapdába ejti. Bármi jobb annál, mint hogy miatta veszítsék el az újra fellángoló háborút.

– Legendássá váltál. Feladnád az egészet?

– Mondd meg, hová menjek – préselte ki a választ a foga közül. Már két évszázaddal ezelőtt döntésre jutott. Hamarabb fordítaná az egész rohadt világot önmaga ellen, mint hogy még egy évet várjon. Fuldoklás hangja töltötte be a termet, amikor behatolt az őrök agyába, és meggátolta a légzőképességüket. – Ha itt tartasz, esküszöm, hogy megöllek. Soha nem akartam azt a koronát, de el fogom venni.

– Rendben – mondta a király. Csalódottsággal vegyes harag tükröződött a szemében, mint aki megedződött már a különféle elutasítások során. – Ha ez a búcsú, szeretném személyesen megmutatni a kiutat. – A király sarkon fordult, a csuklyás pedig elengedte az őröket, akik alig győztek kapkodni levegő után. – Kövess engem!

1

Arra gondoltam, hogy én kevésbé vonakodva köszönteném a halált, mint a férfi, akinek épp a haláltusáját figyeltem. Madártávlatból hallgattam könyörgését a gyermekeiért, a feleségéért és a munkájáért. Képes volt annak ajánlani a hátralévő éveit, aki az élete elvételére készült…

Persze nem tudta, hogy én is ott vagyok.

Valahányszor térdre kényszerített férfiakat láttam, nem tudtam ellenállni a késztetésnek, hogy a magas tetőgerendákról figyeljem őket, és azon tűnődjek, vajon hozzájuk hasonlóan én is könyörögnék-e, ha meg lennének számlálva a lélegzetvételeim. Mivel az emlékeim mindösszesen öt évet öleltek fel, nem sok mindenhez tudtam kötni a céljaimat.

Hektor Goldfell – mintha meg sem hallotta volna a siránkozást – biccentett az áldozatot egyetlen kézzel földhöz szögező vadembernek. Nem szerette a vérontást, ebben a teremben főleg nem. Semmi pénzért sem zavarná meg az intézmény főtermében nyüzsgő éjszakai mulatságot ennek az embernek a halálával.

Összeszorított ajkakkal néztem, ahogy a vadember groteszk módon kitekeri a férfi nyakát. Szerencsére a csevegés zajától és a halk zenétől nem hallottam a reccsenést, amely megelőzte az élettelen test összecsuklását. Ettől függetlenül ugyanúgy felkavarodott a gyomrom.

Mint aki megerőltető munkán van túl, Hektor lerogyott a legközelebbi fülkébe, és egy gyors fejmozdulattal kirázta vörös hajtincseit a szeméből. Amikor két gyönyörű nő csúszott be mellé, elfordítottam a tekintetem. Hason feküdtem a fagerendán, amely épp csak egy kicsit volt szélesebb a törzsemnél. Ezüstösen csillogó hajam kétoldalra omlott, akárcsak a szoknyám áttetsző anyaga, amely szinte lebegett a levegőben. Nem féltem tőle, hogy valaki itt talál – soha nem néztek fel.

Ujjaim tétlenül cirógatták a tőröm díszes, fekete markolatát. Én nem táncolhattam a férfiaknak, és nem is szórakoztathattam őket úgy, mint a lenti nők, de ettől még tetszett a könnyű elegancia, amellyel mozogtak.

Ügyesen talpra ugrottam, és gyermeki módon utánozni kezdtem az egyik hölgyet, aki épp a lopás művészetét gyakorolta a tiszteletre méltó kártyajátékosok egyik új csoportján. Lágy mozdulatai tökéletes figyelemelterelésként szolgáltak. Tetőgerendáról tetőgerendára táncoltam, könnyű léptekkel forogva, akárcsak ő. Miközben a mozdulatait tanulmányoztam, úgy tettem, mintha a férfiak rajtam legeltetnék a buja tekintetüket. A látvány épp eléggé lefoglalta őket ahhoz, hogy észre se vegyék, hogy miközben a nő az egyik kezét a vállukon pihenteti, a másikkal ügyesen a zsebük mélyére nyúl.

Nem láttam, mit sikerült lopnia, de kék szeme diadalmasan csillogott.

A nő végül megfordult, és az asztal szélére dőlt – homorú háttal nyújtózott ki, ügyelve rá, nehogy megzavarja a játékukat. Én is hanyatt dőltem, egészen addig, amíg meg nem éreztem a fát a kezem alatt. A lábaim a levegőben köröztek, majd a következő pislogásommal megszűnt a szédülés. Újra felegyenesedtem, sóhajtva nekidőltem a függőleges támaszgerendának, és tekintetemet a nyüzsgő, gyertyafényes helyiségről a kilátópontom homálya felé fordítottam. Az árnyékba rejtve pókhálóba csavarodott rovarnak éreztem magamat. Alig tudtam elhinni, hogy ugyanabban a teremben vagyunk.

Néha azt kívántam, bárcsak egyszer meglátnának a vendégek – még akkor is, ha a következő pislogásukra eltűnnék, hiszen csak egyetlen ember tudhat rólam.

Hektorra pillantottam, aki még csak meg sem mozdult, pedig a nők tálcán kínálták magukat neki. Az ő mélyzöld szempárja volt az egyetlen, amelyet soha nem akartam, hogy itt találjon.

Ezekkel a hatalmas falakkal óvott meg engem a kinti borzalmaktól. A vámpíroktól. A különböző fajtáiktól, akik vért vagy lelket fogyasztanak, és rettegésben tartják az embereket.

Ám akárcsak mi, ők is a király irányítása alatt álltak.

A főteremben rengeteg szó esett a Libertatemről, a százéves próbatételről, amelyet Vesitire Központi Királyságának kegyetlen uralkodója rendez. Az elkövetkező napokban kiküldenek öt embert a környező birodalmakból – a Kiválasztottakat –, hogy megküzdjenek a vámpírok elleni újabb százéves biztonságért. Amikor háromszáz évvel ezelőtt a világunk káoszba borult, a király a háborús hódítását követően bejelentette, hogy az emberek ily módon fognak harcolni a békéért, a vámpírokat pedig a Libertatem-próbák fogják kordában tartani. Feltételezem, ez reményt adott a népnek. Ha a királyságuk győzelmet arat, egy nemzedéken át szabadon elhagyhatják az otthonaikat, nem kell rettegniük saját maguk és a gyermekeik biztonságáért. Ha veszítenek… Nos, legalább az is különleges esemény a sivár életükben.

Szerintem legbelül mindenki tudta, mégsem akarták beismerni, hogy a reményük csak az elnyomás egyik eszköze. Nem tudtam beleélni magamat a szavaikban rejlő izgatottságba, de megértettem őket.

Az emberi lélek törékeny. A remény óvta meg őket attól, hogy összetörjenek.

Mivel engem négy fal közé zártak, és csak ritkán adódott lehetőségem kilépni közülük, nem ismerhettem annyit a külvilágból, amennyit szerettem volna. Sok mindenbe csak a gyakori hallgatódzás által nyerhettem betekintést ezeken az irigylésre méltó éjszakákon, ahol a szépségé, a szerencsejátéké és a csábításé volt a főszerep. Aznap este órákon át, még a szokásosnál is lelkesebben füleltem a vendégek beszélgetéseire, hiszen kivételesen személyes érintettségem is volt benne.

Még négy nap a Libertatem-kiküldetésig.

Folyamatosan egy óra ketyegett a fejemben – egy lehetőség, amely homokként pereg ki az ujjaim közül. Minduntalan összeszorult a szívem, akárhányszor eszembe jutott, hogy a legrégebbi barátnőm indul útnak Alisus déli királyságának kiválasztottjaként.

A memóriám épp addig terjedt, hogy emlékezzek Hektor ölelésére, de azt már nem tudtam, mi kergetett karjai viszonylagos biztonságába. Ő hozott ide, és mindenkinek elmondta, hogy én már nem lennék életben, ha ő nem lett volna. Most, öt évvel később az elmondottak alapján körülbelül huszonhárom éves lehettem, és jól tudtam, hogy Hektor soha nem hagyja majd, hogy elfelejtsem ezt az adósságot.

Kezem a két hosszú sebhelyen pihent, amelyek az állkapcsom alatt kezdődtek, és végigfutottak a nyakam teljes ívén. Bár nem tudtam felidézni sem az arcot, sem pedig a pillanatot, amikor szereztem őket, perzselő fantomfájdalmat éreztem, valahányszor csak eszembe jutottak. Például amikor túl sokáig fixíroztam a tükörben a hegesedett bőrfelületet, miközben megpróbáltam felidézni az emléket. Talán ez a rejtély is annak köszönhető, ami elől menekültem.

Nehéz volt szavakba önteni a kétségbeesésemet, amelyet minduntalan hatalmába kerített, hogy sosem fogom már tudni, ki is voltam Hektor előtt.

– Most már biztonságban vagy, Astraea – mondta.

Az első szavaira mindig emlékezni fogok. Hektor nemcsak engem talált meg, hanem a nevemet is, amelyet rögtön felismertem.

Ebből a szempontból mindkét életemet ő birtokolta.

Nem tudtam, miért, de az őt körülvevők közül engem kedvelt a leginkább. Biztosan nem én voltam az egyetlen, aki éjszakánként felmelengette. Hiszen a saját szememmel láttam, hogy a legkülönbözőbb szépségek szentelték neki minden figyelmüket. A világos bőrtől a sötét bőrig, a természetes hajszínektől kezdve a Csillagfénnyel átitatott hajkoronákig – ez utóbbi bűbáj a jómód árulkodó jele volt. Jelenleg egy ragyogó barna bőrű lány csúsztatta a kezét Hektor mellkasára, a mindig kissé kigombolva hordott ing alá. Hosszú, sötét haját fluoreszkáló rózsafestékbe mártották. Egy másik nő, porcelánbőrrel és olyan sárga szemmel, akár egy macskáé, karcsú lábait emelte az ölébe.

Elkaptam a pillantásomat. Nem számít, milyen gyakran néztem végig az éjszakai ügyleteit, semmi sem tudta eltörölni a kérdést: miért döntöttem úgy, hogy maradok?

A válasz egyszerű: nem volt hová mennem. És bár másokkal is előszeretettel élvezkedett, mohón vágytam Hektor odaadó figyelmére.

A szerelem olyan függőség, amely önnönmaga gyógymódja is.

Egy új alak lépett a terembe: hullámos sötétszőke tincsei, bár megpróbálta őket feltűzni, rakoncátlanul keretezték az arcát. Miközben laza mozdulattal a pultnak támaszkodott és italt rendelt, megszokásból felemelte a tekintetét. Zathrian óceánkék szemeitől nem riadtam vissza. Azt hittem, Hektor csúnyán megbüntet majd, amikor Zath annak idején először észrevett idefent, de ő soha nem beszélt neki a gyakori szokásomról.

Viszonoztam az óvatos mosolyát, mikor az ajkához emelt egy poharat. Hektor ritkán bízott meg bárkiben is, de Zath gyorsan felkapaszkodott a ranglétrán, és az elmúlt évben az egyik legközelebbi embere lett. Sokakat láttam már jönni-menni, és a legtöbben holtan hagyták el Hektor szolgálatát… Zath volt az egyetlen, aki valaha is felfigyelt rám. A barátomnak tekintettem.

Zathrian mintegy finom jelzésként biccentett, amikor Hektor ledobta magáról a nő lábait, és kitántorgott a fülkéből. Elakadt a lélegzetem. Miközben néhány jól öltözött férfi még egy kicsit feltartóztatta Hektort, gyorsan visszaindultam a lakosztályomba, hátha oda tart majd ő is.

Az intézmény a kelleténél jóval több szobával büszkélkedhetett. Hektor létesítménye népszerű volt az elit körökben – az olyan férfiak és nők köreiben, akik megengedhették maguknak, hogy inkább megöljék a problémáikat, semmint hogy szembenézzenek velük. Persze nem csak egyetlen vendéglátóegységet üzemeltetett: Hektor Goldfell a kémek és bérgyilkosok legdiszkrétebb, de leghalálosabb hálózatát irányította egész Alisusban. Néhányukat még jobban irigyeltem, mint a táncosokat – bőrviseletük és csillogó fegyvereik minduntalan lenyűgöztek.

A tőr volt a másik titkom. Hektor még csak nem is gyanította, hogy tudom, hogyan kell egy bizonyos életmentő szinten forgatni. Ha megtudná, kivel találkoztam, amikor nem tartózkodott a városban, egy díszes vaskulcs lenne a jussom, amellyel még szorosabb falak közé zárna egészen addig, amíg újra helyre nem állítom a bizalmunkat.

Durva hangja hallatán a hideg is kirázott, miközben kísértetként suhantam át a főfolyosókon. Mikor került ilyen messzire a szobám? A termek kanyargós labirintusa gúnyt űzött velem.

Felkaptam egy áttetsző kék arcmaszkot, majd a szám és az orrom elé kötöttem.

A táncosnők hordtak néha ilyesmit gyönyörű kiegészítőként, hogy fokozzák az előadásuk rejtelmességét és érzékiségét. A maszkok nem sokat takartak, de nem is Hektor kedvéért voltam ilyen elővigyázatos. Arra a nem túl valószínű esetre készültem fel, ha lopakodás közben összefutnék valamelyik vendéggel.

A hangja folyamatosan közeledett, és tudtam, hogy ha befordul a következő sarkon, bármilyen szögből felismerne engem. A pulzusom a lépteimhez hasonlóan felgyorsult. Nem tudok időben visszaérni. Olyasmit tettem, amit még soha… Bár nem ártottam vele senkinek.

A csarnokok két oldalán sorakozó ajtókat csillagokkal jelölték: lila a foglaltaknak, fehér az üreseknek. Ezek a helyiségek magánszórakozás céljaira szolgáltak – szigorúan táncra, bár minden további kívánságra is volt bérelhető vendégszoba.

Az első fehér csillag láttán nem volt más választásom. Gyorsan besuhantam a szobába, berántottam magam mögött az ajtót, és nekitámasztottam a homlokomat. A mellkasom hevesen emelkedett és süllyedt. Hektor hangját kerestem, de az ajtón túl minden megszűnt, füleimet kizárólag kellemes hangok töltötték meg. Egy halk dal a nagy méretű, gyengén megvilágított szobában. Mégsem találtam a forrását, amikor megfordultam.

A lélegzetem is elakadt, mozdulatlanná dermedtem, mintha ezzel álcázhatnám a jelenlétem.

Nem voltam egyedül.

Pedig biztos voltam benne, hogy fehér csillagot láttam, elvarázsolva sem lehetne összetéveszteni mással.

Mégis magam előtt láttam egy férfit – legalábbis egy részét. Alakja szinte beleolvadt az őt körülvevő sötétségbe. Nem nézett rám, én pedig alig láttam az arcát a szemére vetülő árnyékoktól. Minden figyelmét a boroskupájának szentelte, ujjai lusta mozdulatokkal örvénylettek a kupa peremén, mintha észre sem vette volna az érkezésemet.

Vagy mintha számított volna rám.

Nem – nem rám. Valakire.

Óvatos léptekkel elhúzódtam az ajtótól, és egy mély levegőt véve a terem oldala felé indultam. Gondolataim azon pörögtek, mitévő legyek. Bár nem mertem ránézni, a bőrömön szinte tűszúrásként éreztem a férfi figyelmét. Végre észrevett.

Egészen biztosan engem figyelt.

A szívem majd’ kiugrott a mellkasomból, amikor megéreztem egy gyengéd cirógatást a zihálástól hullámzó vállamon. Amikor odanéztem, nem volt ott senki. A férfi pontosan ugyanott ült, ahol korábban is, és még abban is tévedtem, hogy törődött volna a jelenlétemmel.

Ingerültségemben felkaptam a kancsót. Mindössze a kupámat megtöltő vízcsobogás zavarta meg a zenét. Ennek ellenére továbbra sem láttam, ki játssza a dalt, amely egy ölelésre emlékeztetett, valami ismerősre és megnyugtatóra. Mintha kifejezetten nekem játszották volna.

Ittam egy nagy kortyot, reménykedve benne, hogy torkom nem szárad ki ismét, mire visszateszem a kupát.

Vajon azt várja, hogy elkezdjem?

Ösztönösen eszembe jutottak a tánclépések, amelyeket megtehetnék. Arra csábították a testem, hogy úgy adja elő őket, mintha csupán az árnyak lennének a közönségem. Mindössze ennyi volt ez az ember. Játszhatnám azt, hogy a tetőgerendák mentén táncolok, a tehetségeseket utánozva. Végül is a legrosszabb, ami történhetett, hogy nem fizet, ha nem elégítem ki az elvárásait. Nekem amúgy sem volt szükségem fizetségre.

Az idegességem izgatottsággá alakult, mikor a dal megváltozott. Szinte mintha egy áramlökést éreztem volna a gerincemben. Mintha kifejezetten azért választották volna ezt a dalt, hogy lángra lobbantsa a testem örömeit, és táncra hívjon.

Egyetlen éjszaka. Milyen gyakran álmodoztam arról, hogy egyetlen éjszakára elengedhessem magamat.

A bőrömön éreztem a férfi perzselő tekintetét. Kíváncsi voltam, milyen színű lehet a szeme. Nem mintha számított volna, de fel sem merült bennem, hogy zöld, kék vagy barna lenne… Ezek túl átlagosnak tűntek a bennem fellobbanó tűzhöz.

A dal egyre emelkedettebbé vált, akusztikus ritmusa végigfutott rajtam. Hirtelen úgy éreztem, mintha irányt váltott volna, és már egy zenekar közepén állnék, hangszerekkel körbevéve. A lábam a szoba közepe felé siklott, csalogatott a zene.

Nem volt vesztenivalóm, ellenben nyerhettem pár gondtalan pillanatot. Nemcsak neki, hanem magamnak is.

Így hát táncoltam.

A mozdulataim szinte maguktól lüktettek, a szoknyám, valamint a vállamhoz és csuklómhoz rögzített könnyű anyagok a gravitáció akaratának engedve áramoltak körülöttem. Hideg levegőáramlat simogatta a derekam néhány centiméternyi csupasz felületét, amely könnyű lépteim és lassú fordulataim közben felforrósodott. Úgy éreztem, mintha a sötétségen áthatolva a csillagok között táncolnék. Valahányszor megérintettek, forró izgalom öntött el, sosem akartam abbahagyni.

Felnéztem, és az üvegtetőn keresztül a csillagos égbolt nézett vissza rám. Valami miatt mindig is éjszaka éreztem igazán, hogy élek.

Amikor ismét leengedtem a tekintetem, ráébredtem, hogy nem csak a csillagok figyeltek.

A férfi ujjai mostanra felhagytak a bor körüli körözéssel, és bár még mindig nem láttam az arcát, a zene kellő önbizalmat adott ahhoz, hogy közelebb lépjek hozzá. Aztán persze ismét elfeledkeztem a jelenlétéről.

Mikor a dal a csúcspontjához ért, az egyik lábamat magasan oldalra emeltem, a testem meghajlott, a kezemet pedig a bokám köré kulcsoltam, próbára téve a hajlékonyságomat. Aztán amikor a lángoló hangjegyek zuhogva szálltak alá, én is épp időben engedtem el a lábamat ahhoz, hogy a lendület megpörgesse a testem.

Úgy éreztem, élek. Szabad vagyok. Ez a fajta öröm még az eltitkolt harci hajlamomnál is élvezetesebbnek bizonyult, bár mindkettő hasonló izgalmakat kínált.

Nem tudtam, mikor kerültem közelebb az idegenhez, de az adrenalinlöketnek köszönhetően a kíváncsiságom győzött, és mire észbe kaptam, már közvetlenül előtte álltam.

Ő azonban nem nézett fel rám.

A kezem az állához nyúlt…

Olyan gyorsan markolta meg a csuklómat, hogy egy hangot sem tudtam kipréselni magamból, és megfordított. Egy pillanatra teljesen összezavarodtam, csak a hátamon érzett nyomás tudatosította bennem új, kompromittált helyzetemet.

Csuklómat eleinte a vállamhoz nyomta, de szorítása hamar engedni kezdett.

A szívem vadul kalapált, nem tudtam, mit tegyek. A saját hibámból kerültem ebbe a helyzetbe. Nem sikíthattam, mint a többi veszélyben lévő nő – hiszen ha Hektor itt találna…

– Más vagy, mint amire számítottam.

Karcos hangja hallatán eltartott egy pillanatig, mire ismét levegőhöz jutottam. Az ujjai szinte szikrákat vetettek a bőrömön, mikor gyengéden végigsimította őket a karomon, időnként lelassítva, mintha minden ezüst mintát fel akarna fedezni rajta.

– Ó… – csak ennyit tudtam kinyögni a félelemtől összeszorult torkomon.

– Úgy mozogsz, mintha a zene csak a te kedvedért szólna.

Nem voltam biztos benne, hogy ezt dicséretnek szánta-e, és bár nem értettem, miért lepett meg a teljesítményemre tett megjegyzés, forróság öntötte el az arcomat.

– Remélem, megelégedésedre szolgált.

Ismét elakadt a lélegzetem, amikor ujjai a hajamba fésültek, elemelve hullámos selyemtincseimet a fedetlen vállamról.

– Nagyon is – mondta, én pedig megborzongtam, amikor ismét cirógatni kezdte a bőrömet, kezdve a nyakamon induló heggel. Mint egy fantom érintése. – De ami ennél is fontosabb, remélem, hogy a te megelégedésedre is. Úgy tűnt, mintha tánc közben felszabadulnál, így akarva-akaratlanul is eszembe jutott, hogy vajon mitől érzed bezárva magadat.

Nem pontosan értettem a szavait, mégis megérintettek bennem valamit. Megdermedtem, amikor figyelme a hosszú, maradandó tökéletlenségre terelődött, amely Hektor állítása szerint tönkretette a szépségemet. Azt mondta, hogy ő ennek ellenére is szeret engem, bár más nem tenné.

– Ki tette ezt veled? – A hangjába keserűség vegyült.

Azt hittem, a szemem sarkából fekete füstöt látok kígyózni, de nem tudtam megmozdulni, és azt sem tudtam, honnan ered a bennem növekvő harag.

– Nem tudom.

A válaszom visszarántott a valóságba. A bőrünk találkozása elárasztotta ugyan az érzékeimet, ám végül a fenntartásaim győztek. Nem volt joga ahhoz, hogy a múltamról kérdezzen – és nem is kellett volna, hogy érdekelje.

A másik keze rátalált a szoknyám hasítékára, és miközben én ebbe belebizseregtem, a kéz megállt a tapogatózásban. Mire rájött, hogy üres a tőröm hüvelye, én már meg is pördültem.

Túlságosan is gyors volt. A gyors válaszreakciója lehetetlenné tette, hogy bármit is csináljak. Tekintetét először arra a halálos pontra szegezte, ahol a bordái közé fúródott volna a tőröm, ha nem kapja el időben, majd végignézett a hullámos lila pengén, egészen a gyönyörű fekete szárnyakká formált keresztvasig.

A határozott tartásomat csak akkor adtam fel, amikor a tekintetünk találkozott. Olvadt ércre emlékeztető íriszeket láttam, amelyek aranyló borostyánként csillogtak, mint az új hajnalok gyönyörű fényei. Mindazon kincsek, amelyeket pénzérméktől ékszerekig valaha láttam, eltörpültek emellett – mi több, értéküket is veszítették.

– Egy viharkő tőr – jegyezte meg elismerően.

A szám papírszárazzá vált, a szívem pedig nem is tudott volna hevesebben verni. Túlságosan is tisztában voltam azzal, hogy milyen közel vagyunk egymáshoz, és hogy miként tornyosul fölém. Megpróbáltam elhúzni a karomat, de ő nem engedett. Kihívóan meredtem az arany szempárba. Nem tudtam, honnan eredt az újdonsült bátorságom, de most az egyszer éltem vele.

– Engedj el, különben sikítani fogok, és elárasztom a szobát őrökkel.

Ajkai lassan mosolyra húzódtak, az arca egyik felén felfedve egy apró gödröt. Mikor a másik kezével is felém nyúlt, ismét összerezzentem. Az arcom alsó felét takaró áttetsző maszk a földre hullott – még eggyel kevesebb akadály kettőnk között.

– Nem hiszem, hogy ezt tennéd.

Az ajkam ugyan válaszra nyílt, de cserben hagytak a szavak. Honnan tudhatta? Végigmértem a határozott arccsontjait, egészen a…

Lélegzet-visszafojtva, villámgyorsan rántottam el magamat tőle, majd néhány lépést hátráltam.

– Te… – nem tudtam kiejteni a szavakat.

Hevesen pislogtam, mintha először csak rosszul láttam volna. De nem – hegyes fülei mit sem változtak.

– Ijesztőnek találod őket?

Tudtommal egyedül a vámpírok rendelkeztek ilyen ismertetőjellel. Ez a villa az ő fajtájának a kegyetlenségétől hivatott megvédeni engem. Hektor nem engedte őket a létesítmény falain belülre, én pedig sosem értettem, hogyan tudja őket kint tartani, hiszen ezek a lények könyörtelenül megszereznek mindent, amit csak akarnak.

– Bántani fogsz?

– Az hiszed, hogy el akarom venni a lelked vagy meg akarom kóstolni a véred. Elismerem, mindkettő hívogató. De mit szólnál, ha azt mondanám, nem az vagyok, aminek gondolsz?

– Megkérdezném, hogy miért feltételezed rólam, hogy bolond vagyok.

– Nem vagy túl jó megfigyelő.

– Tessék?

Közeledni kezdett felém, miközben egyik kezét a zsebébe csúsztatta, ezzel felhívva a figyelmemet az öltözékére. Kifogástalan szabású, koromfekete galléros kabátot viselt, finom aranyhímzéssel, amely jól illett a szeme színéhez. Élére vasalt nadrágját drága csizmába bújtatta. Mindez azt az illúziót keltette, mintha ő mozgatná az árnyékokat. Ahogy ismét felemeltem a tekintetemet, nyitott felsőjén keresztül arany mintázatra lettem figyelmes a nyakán. Hirtelen késztetést éreztem arra, hogy közelebb menjek, és szemügyre vegyem.

Mindaddig észre sem vettem, hogy próbálom tartani a távolságot kettőnk között, amíg egy kőoszlopnak nem ütköztem.

– Érzem a lelked. És meg is tudom mutatni neked, ha szeretnéd.

Válaszra lehetőséget sem adva felém nyúlt. Apró nyögést hallattam, mikor tenyerét a lapockáim közé helyezve magához szorított, és tehetetlenül tűrtem, ahogy a hátam homorítani kezdett, miközben ő előhúzott valamit a mellkasomból. A világ egyszeriben ragyogóvá és csodálatossá vált, ahogy megpillantottam az ezüstből és fényes csillagokból álló, lüktető gömböt. Nekem suttogott, bár nem szavakkal – olyan hívogató melegséget sugárzott, hogy ujjaim akaratlanul is felé nyúltak. Az ujjbegyeimben érzett kezdeti bizsergés a testem minden porcikáját átjáró lüktetéssé alakult.

– A lelkek fogyasztása nem az én stílusom.

Mintha kezével a lényem legmélyére nyúlt volna, a túlvilági energiagömb hipnotikus fényt villantva visszahúzódott a testembe. Egy másodpercig csak pislogtam és kapkodtam a levegőt, mígnem a hátamon érzett nyomás figyelmeztetett arra, hogy még nem engedett el. Nem tudnám leírni, milyen érzés volt ez a pár másodperc. Amit velem művelt, a csábítás mesteri trükkje lehetett – én pedig csapdába estem.

– Te most… – Alig tudtam megszólalni, gondolkodni.

Másik keze továbbra is a mellkasomon pihent, mindössze az ezüst jelzésekig csúsztatta feljebb. Kipirulva tűrtem a szorítását, mint valami zsákmány, amely torz módon szépséget fedezett fel a fogva ejtőjében. Mégsem éreztem azt az erős nyomást, amelyre számítottam.

– Nem vettél el belőle? – szólaltam meg végül. Nem éreztem különbséget. Na jó, ez hazugság volt – ám a hasamban érzett pillangókat és a heves pulzusomat határozottan jobb kimenetelnek gondoltam, mint néhány ellopott évet.

– Nem.

– És nem is akartál?

Szemében felcsillant valami, amely mintha a trükkje által kiváltott adrenalinlöketről tanúskodott volna.

– A testeden kívül nincs sok hasznom a lelkedből, Csillagfény. Ha egy kicsit távolabb viszem, már halott lennél, mivel fogalmad sincs, hogyan óvd meg.

– Az emberek meg tudják védeni magukat? – Nem is értem, ilyen körülmények között honnan jött a kíváncsiságom.

A tenyere ekkor végigsimított az arcomon, én pedig ahelyett, hogy ellenkeztem volna – ahogy azt illett volna –, hirtelen súlytalannak éreztem magamat a gyengédségétől. Érintésében semmi melegség nem volt, mégsem tűnt fagyosnak.

– Én rólad beszéltem.

Valami nem stimmelt. A közelsége, az az intenzitás, amellyel figyelt engem, mind azt sugallta, hogy nem azt a szörnyeteget látom, akinek gondolnom kellene.

– Félnem kéne?

Mikor elengedett a szorításából, szinte vissza kellett fojtanom a tiltakozásomat. A fejemben ádáz csatát vívott a ködös naivitás és a józan ész.

– Senki sem mondhatja meg, mit érezz. Megfigyelsz, a tapasztalataid alapján levonod a következtetéseidet, majd a megítélésed szerint cselekszel.

Elgondolkodtam a szavain. Valamilyen szinten még csodáltam is őket, bár egy szempontból mindenképp hátrányból indultam: nem voltak tapasztalataim.

– De hiszen semmit sem tudok rólad.

– És mit tanácsolnak az ösztöneid?

Impulzív dolgokat, gondoltam. Mindenfélét, kivéve az egyetlen logikus lépést: hogy kerüljek távol tőle.

– Elárulod nekem a nevedet? – kérdeztem végül.

– Nyte.

– Biztos, hogy nem így hívnak.

Elmosolyodott.

– Miért kérded a nevemet, ha utána nem hiszel nekem?

Bevallom, találó név volt, csak kissé szokatlan. Bár nem kellett bevallanom, hiszen kíváncsi, áruló szemem leplezték a gondolataimat. A haja nem egyszerűen fekete volt, magára az éjfélre emlékeztetett – a fényben a végtelen obszidián és a mély tengerészkék tónusai váltakoztak. A sötét szemöldökére omló kócos tincsek lenyűgöző kontrasztot alkottak a szeme aranyával. Néha úgy tűnt, mintha változnának – világítanának, tompulnának vagy villognának. A józan eszem megőrzése érdekében úgy döntöttem, hogy ez csak a gyertyafény hatása, bár tudtam, hogy ő nem mozdult, és egy szélfuvallat sem mozdította meg a lángokat.

Aztán ott volt a nyaka… A rajta található homályos tetoválások minden figyelmemet lekötötték. Meglepő hirtelenséggel öntött el a vágy, hogy lehúzzam róluk a kabát szövetét. Milyen helytelen gondolat.

Ő mozdulatlanul, kíváncsi tekintettel tűrte, hogy szemérmetlenül végigmérjem.

Nagyot nyeltem.

– Nyte… – ismételtem meg. Egy üstökös veszedelmesen robbanó, múlékony szépségére emlékeztetett a név. – Mint az éjszaka, amely körülvesz minket.

Amint ezt kimondtam, mindketten felnéztünk. A kupolás üvegtető a megnyugtató sötétség és a csillagképek félgömbjébe zárt bennünket. A csillagok békésen csillogtak, én pedig gyakran töprengtem azon, hogy talán csak rosszul gondolom – hiszen a csillagok haldokolnak, lassan távolodnak egymástól, ez pedig szomorúsággá változtatta a csodálatomat.

– Pontosan, Csillagfény.

Tekintetünk ismét találkozott.

– Már kétszer is így szólítottál.

– Te pedig egyszer sem javítottál ki, így hát mitévő legyek? – A szívem a torkomba ugrott, mikor közelebb lépett hozzám, mindössze egy aprócska rést hagyva kettőnk között. Menta és valamilyen fa illatát éreztem. – Mitévő legyek veled?

Az utolsó szó gyengéd érintésként futott végig a hátamon.

Az ösztöneim azt súgták, hogy dobjam sutba a józan eszemet, és fedezzem fel, milyen érzés lenne, ha ez a férfi a forró ölelésbe zárna. Vajon más lenne-e, mint Hektor, akinek még a vágy sem tudja elrejteni a ridegségét.

Emelni kezdte a kezét, én pedig nem tiltakoztam. A karjaiban tartott – igaz, nem szó szerint, de ez csak fokozta a kettőnk között egyre erősödő feszültséget. Az állam alá nyúlva gyengéden felszegte a fejemet. A szemei valósággal csillogtak a holdfényben, amely megvilágította a magas arccsontjait és az erős állkapcsát. Az ajkai tökéletesek voltak… Mikor rájöttem, hová tévedt a figyelmem, a valóság olyan erővel rántott vissza, hogy a lélegzetem is elakadt.

– Semmit sem kell tenned – mondtam –, ha nem találsz elég érdekesnek.

Sötét borostyánszemei végigfutottak rajtam.

– Mégis, mit tudsz te az érdeklődési köreimről?

– Nem nehéz kikövetkeztetni abból, ahol vagyunk – suttogtam, szavakra kényszerítve a kiszáradt torkomat.

Megnyaltam az ajkamat.

Ez hiba volt. Tekintetében tüzes vágy csillant, mikor odakapta a pillantását. Korábban senki másnak nem engedtem, hogy ilyen közel kerüljön hozzám. Soha egyetlen jóképű férfitól sem akartam ezt, akármennyit is láttam Hektor főtermében. A gondolataim abban a pillanatban is ide-oda cikáztak – vajon miért vetett gyökeret a lábam, amikor az egyetlen okos dolog az odébb húzódás lett volna? Semmi jó nem származhatott ezekből a földöntúli szemekből, csakis veszélyes csábítás, én pedig épp olyan könnyen a csapdájába estem, mint oly sokan előttem.

Az egész testem megremegett, mikor a hajamba túrt. Láttam, hogy alaposan szemügyre veszi a kézfejére hulló fürtöket. Kíváncsiság tükröződött az arcán.

– Bűbájt alkalmazol?

Sokan hitték már ezt korábban – hogy az ezüstösen csillogó hajszálaim nem természetesek, hanem valamiféle bájital eredményei. A tagadásom rendszerint mit sem használt. Egyedül én tudhattam, hogy már-már nevetséges feltételezés, hogy megengedhetnék magamnak olyasfajta varázslatot, amely ezt eredményezné.

– Nem – feleltem, nem is törődve azzal, vajon elhiszi-e az igazságot.

Kihívó tekintete ismét az arcomra tévedt.

– Akárcsak a Csillagfény. – A gyenge bók fölött érzett csalódottság egyértelműen kiülhetett az arcomra. Ajkai ismét mosolyra húzódtak. – És ezek?

Lélegzet-visszafojtva tűrtem pihekönnyű érintését a vállamon, ellenállva a késztetésnek, hogy lehunyt szemmel élvezzem az egész testemet átjáró bizsergést. Megráztam a fejem, hogy észhez térjek.

– Nem – suttogtam. – És a tieid… bűbáj eredményei?

Minden igyekezetemmel azon voltam, nehogy a tekintetem a mellkasa fedetlen részére tévedjen – bár a rám meredő tekintete csak még inkább feltüzelt.

– Nem.

Ez felkeltette az érdeklődésemet. Tudni akartam, hogyan szerezte őket – hiszen ez az egyetlen közös vonás volt bennünk. Mégis, mennyi az esélye annak, hogy olyasvalaki találjon rám, aki az enyémekhez ennyire hasonló jeleket visel magán?

A közelsége hirtelen túl sokká vált. Féltem, hogy csapdába csalogat. Elléptem a márványoszloptól, a hajam csillogó ezüstselyemként csúszott ki az ujjai közül. Ismét a hideg levegő ölelt csak körül.

– A táncod – mondta csábító, mégis a mindent elnyelő sötétségre emlékeztető hangon – igazán különleges volt.

– És véget ért – feleltem, leplezve a saját csalódottságomat.

Nem tudtam, miért van itt, és hogyan tört át Hektor védelmi rendszerén. Abban sem lehettem biztos, hogy mindezek tudatában biztonságban lennék. El kellett tűnnöm innen, és el kellett felejtenem a gyönyörű idegent. Ugyanakkor a tudat, hogy ha megtenném, soha többé nem láthatnám, mégis ott tartott…

Talán őrültség volt vágyra találni a veszélyben – ám csak akkor döbbentem rá, hogy milyen sokáig éltem ezek nélkül, amikor karnyújtásnyira kerültek tőlem. Most mindkettő megszemélyesedett előttem, és olyan hívogatóak voltak, mint az orvosság egy olyan betegségre, amelyről nem is tudtam, hogy abban szenvedek.

– Számomra nem – mondta.

Ezeket a halk, rekedt szavakat már alig hallottam, hiszen legnagyobb ijedtemre egy hirtelen nyikorgással kitárult az ajtó. Mielőtt még megpillanthattam volna a betolakodót, egy lehulló anyagra lettem figyelmes – a kék arcmaszkra. Elkaptam, és ügyetlenül az arcom elé kötöttem, miközben egy férfi belépett a szobába.

– Elnézést kérek, kisasszony – mondta gyorsan, mikor megpillantott. Úgy kapta el a tekintetét, mintha meztelen lettem volna. – Ide irányítottak. Szólok Hektornak…

– Ne! – vágtam rá kicsit túl gyorsan. – Épp távozóban voltam. Ne fáradjon Hektorral, én amúgy is oda tartok. Biztosítom róla, senki sem fogja zavarni, miután megérkezik a hölgye.

Az idősebb férfi tiszteletteljesen biccentett.

Mielőtt az ajtó felé vettem volna az irányt, eszembe jutott a társaságom. Végignéztem a szobán – kétszer is. A gondolataim cikázni kezdtek, mikor senkit sem találtam. Hiszen az egyetlen menekülési útvonal épp a tébláboló ősz férfi mellett vezetett el.

Mégis csak maga az éjszakai ég nézett vissza rám, mikor még egyszer utoljára felpillantottam, mielőtt elhagytam volna a szobát.

2

Még arra sem volt időm, hogy fellélegezzek, miután beosontam a lakosztályomba: rögvest kővé dermedtem, amint behajtottam magam mögött az ajtót. Hektor a fürdő sötétjéből lépett elő.

– Kedvesem – mondta olyan hanglejtéssel, amelytől még a hideg is kirázott –, merre jártál?

Nem volt helyes válasz, hiszen éjszaka kizárólag ebben a három egybenyíló szobában tartózkodhattam volna.

– A tetőteraszon – feleltem. Talán ez volt a legtávolabbi hely a klienseitől. – Friss levegőre volt szükségem.

Vállig érő vörös haját a füle mögé tűrve közeledett hozzám. Zöld szemei egy döntés előtt álló ragadozóra emlékeztettek: lecsapjon vagy megkegyelmezzen… Észrevettem a kezében lévő vizespalackot, a testem pedig ösztönös vágyakozással reagált.

Miután odalépett elém, selymes keze az állkapcsomért nyúlt. Megálltam, hogy ne ránduljak össze. Csak akkor tudtam megnyugodni, amikor az érintése gyengédnek bizonyult, és azzal az alsóbbrendűséggel néztem rá, amelynek oly gyakran megadtam magam. Elvégre semmi rosszat nem tettem, mindössze egy parányi szabadságot kerestem a börtönöm falai között.

– Nyisd ki szépen!

Az ajkaim szétnyíltak. Először a hüvelykujját éreztem a nyelvemen, majd a kapszulát. Végül az ajkai követték ezeket: egyetlen hosszú, fűszer- és alkoholszagú csók. Hátralépett, és kézfejével végigsimította az arcomat, miközben másik kezével felém nyújtotta a vizet.

Boldogan elfogadtam, hiszen a torkom még mindig kapart a szárazságtól az idegennel való, pár perccel ezelőtti találkozásom óta. Akaratlanul is eszembe jutott, hogy Hektor érintése semmit sem mozgatott meg bennem. Eltűnődtem, vajon szimplán csak azért van-e, mert számítottam rá, vagy azért, mert a felém mutatott odaadása semmiben sem különbözött attól, amellyel az értékes gyűjteményét szemlélte.

A kapszula végigfutott a nyelőcsövemen – épp úgy, mint minden héten, bár ez sem mindig bizonyult elegendőnek a betegségem ellen. Hektor rengeteg gyógyítót hívatott már, nem fukarkodott a költségekkel, de még a mágia sem volt képes arra, hogy meggyógyítson. Úgy tűnt, nincs elegendő vérem ahhoz, hogy jó erőben maradjak, így a gyógyszer híján gyakran vett erőt rajtam a gyengeség.

A karjai a derekam köré fonódtak, szorosan magához húzta a testemet. Túl szorosan, fenyegetően.

– Soha többé ne hagyd el a termeidet az engedélyem nélkül, Astraea! Már beszéltünk erről.

– Sajnálom – bólintottam, kezemet felvezetve a mellkasára.

A gyengédségem hatására ellazult. Ismét megcsókolt, és bár viszonozni akartam, az ajkaim nem engedelmeskedtek.

– Nem a vendégeiddel kellene lenned? – húzódtam el.

Összeszorult a gyomrom, mikor megrázta a fejét.

– Csakis a tiéd vagyok ma éjszakára – mondta, majd kézen fogva az ágyhoz vezetett. – Holnap elmegyek, és hiányozni fogsz nekem.

Ezt persze, a hallgatózásomnak hála, már napok óta tudtam. Örömmel fogadtam a távozása által kínált lehetőséget, hogy még egyszer utoljára lássam a barátnőmet, mielőtt az idei év Kiválasztottjaként a Központi Királyságba küldik. Hektor szigorú szabályainak köszönhetően csak kevesen tudtak a létezésemről, de úgy gondoltam, Cassia Vernhalla akkor is a legközelebbi barátnőm lenne, ha ez másképp volna.

Hektor ujjai a fülem mögé tűrték a rakoncátlankodó hajtincseimet, miközben az ölébe húzott. Korábban sosem maradt hatás nélkül az érintése. Most tátongó ürességet éreztem, mikor kezeit végigfuttatta a combjaimon. Mennyire vágytam ehelyett az idegen közelségére… Még mielőtt felfedezhette volna a tőrömet, a mellkasánál fogva hanyatt löktem Hektort, és lassú, csábító mozdulatokkal elkezdtem kigombolni a kabátját. Tudtam, hogy imádja, ha a jeges kék tekintetemet csak neki szentelem.

Mire felém kerekedett a selyemtakarók alatt, sikerült becsúsztatnom a tőrömet a matrac rejteke alá. Aztán a testünk egymásnak simulva mozgásba lendült. Érezni akartam valamit. Arra a szikrára vágytam, amelyet az idegennel tapasztaltam. Egészen addig nem tudhattam, milyen az esőtáncra vágyni, amíg meg nem érintett az éjszakai vihar. Hektor sóhajai a hajamba fújtak, miközben egyenletes ütemben belém lökte magát, ám az elmém végig máshol járt.

Elfordítottam a fejem, és mint mindig, az éjszaka nézett vissza rám – most azonban olyan élvezetre vágytam, amelyet Hektor erőfeszítései önmagukban nem tudtak megadni nekem. A csillagok fényes borostyánszemekké alakultak, és bár szerettem volna megszabadulni tőlük, a gondolat forrósággal öntötte el a selymes bőröm. Elképzeltem, milyen érzés lenne, ha egy magas és erős vámpír döntene a takarók közé, akit a legkevésbé sem volna szabad kívánnom – már ha egyáltalán az volt az idegen. A fejem önkéntelenül is hátrahajlott, a szemem lecsukódott, és csakis az idegenre tudtam gondolni.

Kezemmel végigsimítottam a testemen, majd körözni kezdtem a lábam között található érzékeny pont körül. Ám az ő keze irányította az élvezetemet, az ő teste simult az enyémhez, én pedig bűnös módon másvalakit akartam magamban.

Hektor élvezte a nyögéseimet, a mozdulataimat, amelyek végre válaszolni kezdtek az övéire, ám nekem még ez sem volt elég. Alkoholszaga áthatotta az érzékszerveimet, miközben én csak a hűsítő menta és a szantálfa illatára vágytam. Általában nem vettem át az irányítást, ám most a frusztrációm cselekvésre ösztönzött: átfordítottam magunkat, és a mellkasára helyezett fél kezemmel magam alatt tartottam Hektort. Friss levegőre volt szükségem, hogy szabadon fantáziálhassak arról, amire valójában vágytam. Olyan közel voltam már.

Vetettem egy utolsó pillantást az erkély magas üvegajtajain keresztül az éjszakára, és elárasztott a gyönyör. Minden porcikámat átjárta, minden idegszálam megremegett, és ahogy a szemhéjam lecsukódott, egy arcot láttam magam előtt – egy arcot, amelyben aranyszemek ragyogtak, és amely csalfa mosollyal nyugtázta, hogy mit tettem.

Hektor is elélvezett utánam, ám én a szégyentől rá sem bírtam nézni. Leszálltam róla, és mellé bújtam az ágyba, amíg mindketten igyekeztünk visszanyerni a lélegzetünket.

– Fantasztikus vagy – dicsért meg. – Büszkeséggel tölt el a tudat, hogy neked is hiányozni fogok.

Nem fog. Sosem hiányzott, és ez minduntalan csalódottsággal töltött el. Mindent neki köszönhetek, én azonban mégsem tudtam hálát érezni iránta, akármennyire is próbálkoztam. Mikor nem volt itt, szabadabban lélegezhettem. Anélkül járkálhattam a csarnokokban, hogy folyamatosan résen kellett volna lennem. És ott volt a legféltettebb titkom: kiszökhettem a villájából, hogy találkozzak az egyetlen társammal, akiről négy év alatt semmit sem sejtett.

Idővel megtanultam, hogy a védelméért cserébe rengeteg mindent el kell titkolnom Hektor elől. Ezt nem élveztem ugyan, de féltem tőle, hogy mi lenne velem, ha behódolnék minden fojtogató szabályának. Sokáig azzal áltattam magamat, hogy jót akar nekem, hogy bár a szerelme időnként kegyetlen és torz, de legalább fontos vagyok neki. Néha azonban azt kívántam, bárcsak a szívemet láncolná le, és nem a csuklóimat.

– Meddig leszel távol? – kérdeztem.

– Pár napig.

Sejthettem volna, hogy nem fogja pontosan elárulni. Sosem árulná el, hogy mikor fogja ellenőrizni, hogy a kijelölt helyemen vagyok-e… Ezzel jelentősen csökkentette a biztonságos szabadidőmet. Magamban valójában egészen viccesnek találtam a biztonság fogalmát. Talán velem volt a baj, hogy ennyire élveztem a veszély ízét minden egyes alkalommal, amikor megszegtem a Hektor által előírt szabályokat.

– Nem mehetnék veled? – doromboltam.

Nem néztem rá, amikor a takaró megmozdult, ő pedig a vállamhoz érintette az ajkát.

– Most nem.

Sohasem, gondoltam. Mikor ilyesmit kérdeztem, a válasz mindig ugyanez volt.

Az oldalamra fordultam, és kezemet az arcom alá helyezve néztem az éjfél villogó fényeit, míg Hektor lélegzete le nem lassult a hátam mögött. Bár a testem magányos volt, most örültem neki, hogy sosem karol át.

Egy ideig éberen feküdtem, csukott szemmel hallgattam az elmémben csendesen szóló korábbi dallamot. Végül az a karcos hang húzott a sötétségbe, amelyet nem akartam elfelejteni.

*

Időnként visszanyertem az eszméletemet. A karomban érzett szúró fájdalom felébresztett ugyan, de a látásom homályos maradt, és álmos nyögést hallattam.

– Sss. Aludj csak, kedvesem!

A homlokomon gyengéden végigsimító kéz ellenállhatatlanul visszahúzott a végtelen ürességbe.

3

Ébredéskor nehéznek éreztem a testem. A szemem küzdött a szobát elárasztó éles fény ellen, amelytől lüktetett a fejem. Megerőltető volt felkönyökölnöm. Hosszú másodpercekig küzdöttem a szédülés ellen, amely vissza akart rántani az ágyba.

Csak ma ne, gondoltam. Kérlek, csak ma ne!

Fájó torkomon keresztül morogtam a betegségre, amely maga alá terített az éjszaka során. Hektorhoz fordultam, de nagy meglepetésemre üresen találtam az ő oldalát. Értetlenül pislogva helyeztem vissza a takarót, majd lábammal lendületet véve kikászálódtam az ágyból. Durva hidegrázás futott végig a testemen, mikor a talpam a jéghideg márványpadlóhoz ért. Mikor a pamutköntösömért nyúltam, rájöttem a vakító fény okára: az ablaküvegen túl csillogó, fehér hóréteg takarta a világot, amitől még a lélegzetem is elakadt.

Sanyarú állapotom dacára is elmosolyodtam. A hó szépségét minden évben alig vártam, és minduntalan felébresztette a bennem rejlő gyermeket.

A gyermeket, akire nem emlékeztem.

Végignéztem a hivalkodó szobán, különös figyelmet fordítva az éjjeliszekrényre, de semmiféle üzenetet sem találtam. Semmi sem utalt arra, hogy Hektor mikor mehetett el. Meg kellett tudnom, vajon egy egész napot átaludtam-e, mint ahogy az már oly sokszor megesett velem, amikor leborított a lábamról a betegség.

Gyorsan felöltöztem: egy vastag kék ruhát választottam, és egy sötétkék köpenyt terítettem a vállamra. Hosszú harisnyát húztam a hideg ellen, és egy pár fekete, hóálló csizmát. A kandallópárkányon álló órára pillantottam, amely szerint közelgett a dél. Az elmémet uraló köd ellenére úgy döntöttem, megkérdem a konyhai személyzetet, mikor ment el Hektor.

A kilincset lenyomva döbbenten tapasztaltam, hogy az ajtót kulcsra zárták. A szívem egyre hevesebben vert, miközben újra és újra és újra megpróbáltam kinyitni, míg végül a szemem megtelt könnyel, a mellkasom pedig szúrni kezdett. Ám még ekkor sem hagytam abba az ajtó rángatását, mintha a kétségbeesésem egyszer csak ki tudná majd tárni.

– Kisasszony?

Sira lágy hangja törte meg a zokogásom – néha ő gondoskodott rólam, bár a szobalányok sosem maradtak sokáig Hektor alkalmazásában. A fának támasztottam a homlokom.

– Könyörögve kérlek, engedj ki!

– Csak egy pár napról van szó, Kósza.

Felsóhajtottam a másik hang és a kedves becenév hallatán.

– Zath, kérlek!

– Nincs kulcsom, különben tudod, hogy kiengednélek.

A körmeim mélyen a tenyerembe vájtak.

– Mikor ment el? – próbálkoztam.

A csend hallatán kis híján ököllel kezdtem ütni az ajtót, míg végül Sira halkan motyogni kezdett:

– Két napja.

Egyre erősebb zokogás rázott, de csendben maradtam, még ha ez azzal is járt, hogy véresre haraptam a számat. De hát miért? Semmi mást nem tettem, csak egy pillanatra szöktem ki… Ez a büntetés még Hektortól is igazságtalannak számított.

Fantomkezek kezdték szorítani a torkom, én pedig levegőért kapkodva távolodtam el a vastag faajtótól, az üvegajtókig tántorogva. Azoknak kilincseit is rángatni kezdtem, de egyik sem nyílt ki. A földre rogytam. Szédültem a betegségtől, a szívfájdalomtól és a magányos börtönbüntetésem okozta sokktól.

Gyűlöltem őt – bár ez az érzés csak még több fájdalmat okozott, hiszen nem akartam így gondolni rá. Ki akartam jutni. Ki kellett jutnom.

Örökre.

A gondolat meglepő tisztasággal fogalmazódott meg bennem. Talán azért, mert tudtam, hogy már nem sokáig lenne rá lehetőségem, vagy azért, mert egy részem mindig is egy ilyenfajta kezdőlöketre vágyott. Régóta pengeélen táncoltam, és Hektor nem is sejtette, hogy ő lök majd át a túloldalra, hiszen mindeddig kizárólag miatta maradtam. Nem is azért, mert szomorúságot okozott volna elhagynom, inkább a rettegés miatt, hogy inkább a világ végéig is üldözne, mintsem hogy lemondjon rólam.

Alisus Kiválasztottjaként Cassia heteken belül elmegy. Ha ez megtörténik, a lehetőségem végleg elúszik. Nemcsak a saját sorsomat pecsételném meg örökre, Cassiát sem láthatnám többé.

A kezemet nyugtalanul összekulcsoltam, és csukott szemmel gyűjtöttem a lelkierőmet. Egy gombóc nőtt a torkomban, olyan hevesen, hogy kis híján felkiáltottam.

Egy kattanó hang fojtotta el a mellkasomban egyre növekvő bánatot. Felnéztem. Szinte féltem kipróbálni, hogy valóban az volt-e, aminek gondoltam, ám a kétségbeesés nagy nehezen talpra rángatott. Mikor az erkélyajtó kilincse könnyedén engedelmeskedett a nyomásomnak, és a fagyos levegő az arcomba csapott, egy apró, örömteli hang csusszant ki a számon. Kint és bent is körülnéztem, de senkit sem láttam sehol. Amint megtettem az első lépést a tiszta, kristályos havon, már nem is érdekelt a dolog.

„És hogyan tervezel lejutni?”

A hang hallatán elakadt a lélegzetem. Az idegen karcos hangja visszhangzott a fejemben. Hirtelen megfordultam, még el is csúsztam, ám nem láttam sehol az alakját. Hevesen kapkodtam levegőért. Felmerült bennem, hogy válaszolok neki, de már a gondolat is teljesen abszurd volt.

Kihajoltam a havas kőkorláton. Ha ilyen magasságból kivetném magam, biztosan súlyosan megsérülnék, talán bele is halnék a zuhanásba.

– Mászni fogok – mondtam ki fennhangon.

Azzal nyugtattam magamat, hogy a hangja csak belső motiváció a számomra, hogy túljussak ezen az akadályon.

A hó szinte nevetségessé tette a felelőtlen döntésemet, de nem volt más választásom. Hónapok óta – túl sok ideje – nem kalandozhattam a villa falain túlra, és ez volt az utolsó lehetőségem, hogy lássam a barátnőm.

„Be kellene menned, Csillagfény. Nem vagy jól.”

Felnyögtem, majd kesztyűs kezemmel áthúztam magamat a párkányon, hogy egy lapos kövön egyenesedjek újra fel. Azonnal ingadozni kezdett, de nem mertem lenézni.

– Nem lesz újabb esélyem.

Erőm teljében nem kételkedtem volna magamban annyira, mint most. Sok éven át tettem próbára az egyensúlyérzékemet, és nem féltem a magasságtól sem, de a gyengeségem és az egyébként imádott időjárás most az ellenségeimnek bizonyultak. Nem voltam benne biztos, hogy sértetlenül megúszom a lefelé vezető utat.

„Az egyik havas párkányt át tudod fogni.”

Láttam, miről beszélt, és hallgattam a fejemben visszhangzó iránymutatásra. A testem megfeszült. Mindössze az ablakpárkányon egyensúlyozó lábujjaim és a fejem felett kapaszkodó, fájó ujjaim tartottak vissza a halálos zuhanástól. Továbbcsoszogtam anélkül, hogy időt hagytam volna magamnak kételkedni a döntésemben.

„Állj meg!”

Engedelmeskedtem, és miközben felmértem az alattam húzódó falat, vártam a következő utasítást.

„Van ott négy mélyedés – nagyon kicsik, de meg tudod csinálni.”

A magabiztos szavak éles kontrasztot alkottak a testem feszült reakciójával. Vettem egy mély levegőt, majd az egyik lábamat guggolásban lecsúsztatva a mélyedésbe ékeltem. A hajlékonyságom hiánya és izmaim gyengesége fájdalmassá tette az alászállást. Gondolkodás nélkül lejjebb mentem még egy emeletet, és az arcom kis híján a fagyos kőfalhoz ért, amelybe ügyetlenül kapaszkodtam.

„Nagyon jó.”

– Nincs szükségem a dicséretedre.

Egy mély kacaj rázta meg a testem – olyannyira életszerűnek tűnt, hogy egy pillanatra meg kellett állnom kiélvezni az utolsó hangjait. Ismét lejjebb másztam egy emeletet, és átcsoszogtam egy ablak előtt, reménykedve abban, hogy senki sem lát meg, mialatt elhaladok. Lehet, hogy már elég alacsonyan voltam ahhoz, hogy megpróbálkozzak egy ugrással, de miután minden erőmet felemésztette a testsúlyom megtartása, ezt nem tudtam ellenőrizni. Lihegve kezdtem átadni magamat a pániknak.

– Nem vagyok rá képes… – ziháltam.

„Nem igazán van más lehetőséged.”

Legszívesebben veszekedni kezdtem volna a mély hanggal, amelyben némi szórakozottság csengett. A csalódottság könnyei facsarni kezdték a szememet, mikor eszembe jutott Hektor és az, hogy ennyire elkeseredetté váltam miatta, hogy ilyesmihez folyamodok.

„A jobb oldaladon van egy másik párkány. Az szélesebb.”

Hálás voltam az iránymutatásért, amely nyugtató hatásúnak bizonyult. Minden lelkierőmmel a következő célpontomra kezdtem fókuszálni. Kiemeltem a lábfejem a mélyedésből, és nyújtózkodni kezdtem, hogy…

Nem pontosan tudtam, mi csúszott ki az irányításom alól először. Csak annyit tudtam, hogy a szorításom teljesen megadta magát a falon, és most olyan sebességgel zuhanok, hogy az egyetlen reményem az maradt, hogy a vastag hóréteg tompít majd az érkezésemen. Szorosan becsuktam a szememet.

A zuhanásom hamarabb véget ért, mint gondoltam. Nem a hó fagyos érintését éreztem, hanem valami mentaillatút. Karokat, amelyek olyan szorosan fogtak, hogy én csak lebegni akartam bennük.

Szilárd talajt éreztem a talpam alatt, mire kinyitottam a szemem. A lágy szellő elé fújt pár kiengedett ezüst hajszálat. Hirtelen ismét szédülni kezdtem. Kezemmel a falnak támaszkodtam, miközben körbenéztem.

Egyedül voltam.

– Hol vagy? – kérdeztem merészen. Nevetségesnek éreztem magamat, amikor senki sem válaszolt. Nem voltam biztos abban, hogy mindez nem csak lázálom. Egy apró nevetés tört ki belőlem, mikor eszembe jutott: – Hát persze, hiszen nappal van. Gondolom, téged csak éjszaka látni.

„Nem árultam volna el a nevemet, ha tudom, hogy gúnyt űzöl belőle.”

– Nem is ez az igazi neved – feleltem. – De nekem tetszik.

Túlzásba vittem a dolgot – és ez csak tovább erősítette a feltételezésemet, miszerint ez a férfi mindössze az önkívületi állapotom terméke. Talán tegnap éjszaka is az volt, amikor csakis arra vágytam, hogy valaki végre észrevegyen. Tényleg ilyen szánalomra méltóvá váltam volna a magányomban?

A mellkasom összeszorult a megerőltetéstől. A hangnak igaza volt: tető alatt kellene lennem, így nem fogom átvészelni a napot. De nem érdekelt. Leráztam magamról a nem létező társaságom emlékét, majd a szoknyámat megemelve megkezdtem a menetelést a hóban.

Elmosolyodtam. Sőt vigyorogtam. Bár a testem fájt és ellenkezett, mégis örömkönnyekkel a szememben léptem be az erdőbe. Végre szabad voltam.

Egy fának dőlve próbáltam visszanyerni a lélegzetvételemet. Gyűlöltem ezt az erdőt, hiszen még a legfényesebb nyári napon is ijesztő sötétségbe borult. Egy olyan birodalomnak tűnt, ahol örömteli dolgok nem létezhetnek, s amelyben csakis a bűnös lények maradhatnak életben.

A sűrűn növő fatörzsek között mindig is veszélyben éreztem magamat, amióta csak az eszemet tudom. Talán a lelketlenek, az árnyéktalanok vagy valami hasonló sötét lény elől menekültem annak idején? Rettegtem, hogy bármelyik pillanatban előtűnhetnek. Aztán Nyte hangja emlékeztetett arra, hogy milyen ostoba vagyok. Hiszen egy ilyen lény társaságában – az övében – egyszer már kényelmesen elvoltam.

„Nem állhatsz meg.”

Ezt én is pontosan tudtam, ám a tüdőm hevesen tiltakozott.

A talpam alatt megreccsent egy ág, mire szárnycsapások és egy borzasztó madárrikoltás érkezett feleletként. Megfeszített izmokkal vettem a város felé az irányt.

„Maradj csendben!”

Az ajkaim már nyíltak, hogy megkérdezzem, miért, de aztán jobbnak láttam hallgatni rá. Kényszeresen vizslattam a környezetemet – rossz előérzet siklott végig a bőrömön, amelytől minden ösztönöm azt sikította, hogy forduljak vissza.

Kissé megnyugodtam, amikor észrevettem egy párt. A férfi szorosan tartotta a nőt, aki közel hajolt hozzá. Majdnem elkaptam a tekintetem a forró csókjukról, amikor észrevettem azt, amitől megfagyott a vér az ereimben.

A férfi hegyes füleit.

Tudtommal háromféle vámpír létezik. A lelketlenek a lelkek fogyasztása által maradnak életben – onnan lehet megismerni őket, hogy nincs tükörképük. Az árnyéktalanok vérrel táplálkoznak, és soha nem vetnek árnyékot. És ott a harmadik fajta, akik miatt az emberek mindig szorosan elreteszelik az ajtajukat és bezárják ablakukat naplemente után: az árnylények – szárnyas vámpírok, akik csakis éjszaka mozgolódhatnak.

A túlélés első alapszabálya az, hogy sose áruld el a neved egy lélekvámpírnak – csakis így tudják elszívni a lelkedet. Napokat, hónapokat, akár éveket is elvesznek az ember életéből.

A második, hogy sose adj egy árnylénynek kóstolót. Ha egyszer megteszed, mindörökké a függőségükké válsz, ritka esetben a játékszerükké egész hátralevő életedre. Minden este meglátogatnak majd, és nem számít, hogy a beleegyezéseddel történik-e vagy sem, sosem szabadulhatsz a csábításuktól, ha csak meg nem ölöd őket. Vagy ami valószínűbb: ők téged.

Szörnyülködve néztem az előttem lejátszódó jelenetet. Némán próbáltam eltávolodni tőlük, mikor végül a vámpír elengedte a nőt. Nem tudtam visszatartani a torkomon kiszökő levegőt, mikor a teste élettelenül omlott a férfi karjaiba.

Mindent elvett tőle… A nő életének minden egyes évtizedét, évét, óráját, percét.

A lelketlen azonnal rám nézett. A nyakánál és a fél arcán helyenként szürke volt a bőr, obszidiánsötét szeme a napot is el tudta volna nyelni. Úgy tűnt, kiélvezi az elvett élet minden pillanatát, úgy kapkodta a levegőt, mintha sosem tudna betelni ezzel a droggal. Torz ámulattal és bénító rémülettel néztem végig, ahogy a szürke foltok szép lassan igazodni kezdtek világos bőrének többi részéhez.

Kezemet a szám elé kapva hátrébb botorkáltam, de már túl késő volt. A lény teljes nemtörődömséggel dobta el a nő testét. Épp akkor tette meg az első lépést felém, amikor a bokám elakadt valamiben, én pedig rettegve a földre estem. Minden olyan gyorsan történt. Egy ág megvágta a tenyerem, de még mielőtt felsikíthattam volna, egy alak hajolt fölém, így végül csak egy kis sóhaj hagyta el a szám.

A szemei már nem feketék voltak: mohazöld árnyalat kezdte elárasztani az íriszeit. Mikor beléjük néztem, minden erőm elhagyott. Bár az ösztöneim futásra késztettek volna, szép lassan elárasztott a vágy, hogy ott maradjak. Gyönyörű volt. Természetellenesen szép, és ez árulkodott az illúzióról, amelybe épp berántott.

– Édes kis báránykám – gügyögte kábító hangon –, senki sem tanította meg neked, hogy veszélyes egyedül bóklászni?

Mozdulatlanul tűrtem, hogy figyelmét a vérző tenyeremre irányítsa, majd megragadja azt. A félelem megbénította a hangszálaimat. Némán figyeltem, ahogy az arcához emeli a kezem, majd egy mély, kéjes lélegzetvételt vett. A szellő hűvösen csiklandozta a nedves sebet, majd a legnagyobb meglepetésemre a vámpír lassan végighúzta a nyelvét rajta. Felfordult a gyomrom, és megpróbáltam kiszabadítani a karom, ám biztos kézzel tartott.

Azok a túlvilági zöld szemek vadul vizslatni kezdtek.

– Rég nem találkoztam hozzád hasonlóval.

Megpróbáltam a combomhoz rögzített tőrért nyúlni, ám a sokrétegű öltözék megnehezítette a dolgom. A lelketlen éhesen bámulta a nyakamat. Tán megeshet, hogy egy vámpír lelkekre és vérre is vágyik? Nem tűnt lehetetlennek, és ez újfajta rettegésre adott okot egy különösen alkalmatlan pillanatban.

– Ki akartam húzni a nevedet belőled, ám te egy léleknél sokkal élvezetesebb dolgot tudsz nyújtani. Úgy látom, valaki más már megkóstolt… – hajolt közelebb. A vérem forrón és hevesen lüktetett. – Csak arra lennék kíváncsi, hogyan tudta tartóztatni magát, hogy életben hagyjon.

Teljesen ámulatba esett. Elengedte a csuklómat, és a nyakam köré szorította a kezét. Hitvány teste hozzám nyomódott a nedves földön. A fülemen éreztem lélegzetének melegét.

– Ne… – nyögtem.

Reménytelen könyörgés egy könyörtelen lénynek… Az egyetlen, amit tehettem, az volt, hogy csukott szemmel vártam a fájdalmat.

Ám az nem jött el.

Mielőtt még a vámpír fogai felhasíthatták volna a húsomat, éles visítást hallatott, amelytől egész testemben összerezzentem. Aztán valami elrántotta, én pedig gyorsan összeszedtem magamat a földről. Miközben a kezemre támaszkodva próbáltam feltápászkodni, megpillantottam a lelketlen térdelő alakját, mellkasában egy karddal.

Tekintetem a megmentőmre tévedt. A fakoronán átszűrődő fényben mennyei jelenségnek tűnt. Hosszú fekete haja szorosan hátra volt fonva. Bár gyilkos tekintettel meredt a vámpírra, sötét bőrű arcának vonásai gyönyörűen finomnak tűntek.

– Kelj fel! – szólt rám a férfi.

Ez valamelyest észhez térített. Miközben ő kihúzta a pengéjét, én megpróbáltam leseperni magamról a leveleket és ágakat, amelyek a ruhámba akadtak. A lelketlen élettelenül hullott a földre. A szívem olyan hevesen kalapált, hogy attól féltem, hogy kirepül a mellkasomból.

– Köszönöm – mondtam halkan, erősen küzdve a hányinger ellen.

A vámpír vére fényessé tette a földet, és feketére festette a téli avart. Végignéztem, ahogy a megmentőm lehajol, hogy megtisztítsa a pengéjét. Ekkor azonban elakadt a lélegzetem az ismerős látványtól.

Mélylila acél, amelyhez hasonlót eddig csak egyszer láttam. A kezem önkéntelenül a combomhoz nyúlt, hogy megbizonyosodjak róla, hogy a ruhám alatt még mindig ott van a viharkő tőröm.

– Ti, halandók úgy jártok-keltek, mintha a halál csak egy mendemonda lenne – morogta a férfi, miközben a hüvelyébe helyezte a kardot. Csak akkor nézett rám, mikor felegyenesett. Az arckifejezése rögtön megváltozott: megenyhült és érdeklődővé vált. Mocorogva tűrtem, hogy mélybarna szemével felmérje az arcom minden egyes szegletét.

– Hogy hívnak? – kérdezte olyan óvatosan, mintha volna egy bizonyos válasz, amelyben reménykedik, vagy amelyre számít.

Összeszorított ajakkal megráztam a fejemet. Nem tűnt okos dolognak átadni egy részemet egy idegennek, akár lelketlen, akár nem. Öltözéke bőr ruhadarabokból állt, vállára pedig sötétlila köpenyt kötött. A pikkelyes fekete szövet és az anyagok szabása másnak tűnt, mint amit korábban láttam az Alisusban tett rövid látogatásaim során.

– Köszönöm, hogy megmentettél – mondtam gyorsan. Lassan hátrálni kezdtem, miközben ő felém indult. – Mennem kell valahová.

– Kérdeztem valamit.

Fenyegető hangszíne megijesztett. Felmerült bennem, hogy futásnak eredjek, de nyilvánvaló volt, hogy utolérne.

– Kérlek… Csak szeretnék eljutni a városba.

Felém nyúlt, én pedig mindössze annyit tehettem, hogy gyenge prédaként mozdulatlanul tűrtem az érintését. A férfi vadul kereste a tekintetem, mintha a válasz rám lenne írva, és durva arcvonásai ismét kisimultak. Aztán meglepetten nyílt tágra a szeme. Ellenkezni próbáltam, mikor kezét a köpenyem csuklórészéhez emelte. A szememben könnyek gyűltek, amikor felhúzta a ruhaujjam.

Szorítása ellágyult, miközben a karomon lévő jelöléseket vizsgálta. Kihasználtam a lehetőséget, és elrántottam a kezemet, felkészülve a harcra, ő azonban nem nyúlt ismét utánam.

– Bocsáss meg – mondta.

Fürkésző tekintete kereszttüzében úgy éreztem magamat, mint egy szellem. Aztán fejet hajtott nekem.

Nem tudtam, hogyan reagáljak a hirtelen érzelemváltásra.

– A csillagokra esküszöm, Auster bánni fogja, hogy most nem tartott velünk.

Ekkor mindent megértettem, szinte meg is nyugodtam. Ez a férfi összetévesztett valakivel.

– Tévedsz. Nem az vagyok, akinek gondolsz.

Ismét végignézett rajtam, majd elmosolyodott. Olyan barátságosan, mint aki egy rég elveszett kincsre lelt rá. Nem tudtam viszonozni a mosolyát.

– Velem kell jönnöd – mondta a karomért nyúlva, de én elhúzódtam. Mosolya zavarodottságba váltott. – Itt kint nem vagy biztonságban. Gyere!

Miközben ismét felém nyúlt, egy mély hang szólalt meg, amely olyan volt, akár a halál hívása:

– Szerintem nem akar veled menni.

Mindketten megfordultunk, a férfi azonnal előrántotta viharkő kardját is. A két lelketlen felé szegezte a pengét, akik fentről figyeltek bennünket. Nem akartam elhinni, hogy máris újabb vámpírok találtak ránk, amikor korábban egyet sem láttam, valahányszor átkeltem ezen az erdőn.

– Futnod kell – mondta halkan a megmentőm. – Én majd feltartom őket. Ne tétovázz, bármit is hallasz.

Noha előzőleg el akartam menekülni a férfi elől, most mégsem voltam képes hátrahagyni. Bár nem gondoltam, hogy sok hasznomat veszi majd, előkaptam a tőrömet, felkészülve arra, hogy vele maradjak. Akármit is akart velem, jobbat érdemel egy ilyen halálnál.

„Hallgass rá!”

Megráztam a fejem, mikor Nyte hangja az elmémbe hatolt, és gyorsan felmértem a terepet. Sehol sem találtam őt.

A férfi a fegyveremre pillantott, majd felhúzta a fél szemöldökét, mintha ezzel új érdemekkel bővítettem volna az eddigi megfigyeléseit. Én képtelen voltam rá figyelni, miközben az egyik lelketlen kegyetlen vigyorral egyre közelebb húzódott.

– Elbírok velük. Neked biztonságba kell jutnod. Meg fogunk találni – mondta a férfi.

Nem akartam, hogy egy idegen újra és újra rám találjon, csak azért, mert úgy döntött, hogy közöm van hozzá. A karom megremegett a tőröm súlya alatt. Gondolatban felsoroltam a számos förtelmes okot, amiért akarhat engem, és máris a futás tűnt a legokosabb döntésnek.

– Micsoda merészség tőletek, hogy erre az oldalra tévedtetek – kezdte a lelketlen vontatottan. – Sokakat előbbre juttathattok a hadseregünkben. Mindketten.

– Fuss! Most azonnal!

Ez alkalommal nem vonakodtam. A férfi hihetetlen gyorsasággal tört a vámpírok felé, én pedig futásnak eredtem. A lábam csetlett-botlott, és én kétségbeesetten átkozódtam, mikor megcsúsztam a havon, vagy az ágak elkapták a bokámat, a ruhámat. Minden lépés túl lassúnak tűnt, de nem álltam meg.

Hallottam a megmentőm fájdalmas üvöltését, és én is felnyögtem. Bűntudat rántotta görcsbe a gyomromat, kimerültség kínozta a mellkasomat, és tudtam, bármelyik pillanatban elkaphatnak, hogy engem is megöljenek. Még a nevét se árulta el… Ha feláldozta értem az életét, mindörökké kísérteni fog a gyávaságom.

„Mindjárt ott vagy. Tarts ki!”

Nyte hangja ezúttal gyengéd volt, megnyugtató. Könnyek csorogtak végig az arcomon. Most már azt akartam, hogy találjon rám az a férfi, ahogy ígérte, hiszen akkor legyőzte a két lelketlent. De a vámpírok túlerőben voltak, és az elmém minduntalan az üvöltését visszhangozta, miközben elzuhant.

A fasoron átérve térdre rogytam. Zihálva öklendeztem, ám mivel éhgyomorral indultam el, ez mindössze a kínjaimat növelte.

„Muszáj továbbmenned. Hová tartasz?”

Nyte kérdésére összeszedtem magamat. Nem vesztegethettem az értékes időmet, hogy a lelketlenek utolérjenek.

– Az Öreg Toronyhoz – feleltem.

Tekintetemet az égre emelve a napállásból próbáltam megállapítani, hány óra lehet, ahogy azt a barátnőm tanította. Ám az idő maga is egyre rejtélyesebbé vált, mióta az éjszakák minden évvel egyre hosszabbak.

Felhúztam a csuklyámat, és a városközpont felé vettem az irányt. Az utcalárma mindig is nyugtalanított, így hirtelen megálltam. Kerekek és paták dübörögtek a kövön, testek nyüzsgése várta, hogy befurakodjak közéjük. Minden alkalommal, amikor idejöttem – sokszor hónapok is elteltek két látogatásom között –, újra és újra ráébredtem, miért is nehezményeztem annyira Hektor rövid pórázát, és miért kértem folyton, hogy hadd kísérjem el a távoli útjaira. Nem akartam, hogy a szívem a tömeg puszta gondolatától majd’ kiugorjon a mellkasomból. Gyűlöltem a gyávaságot, amely akkor fogott el, amikor szembe kellett néznem a civilizációval. Féltem, hogy a tömeg eltapos, megfojt vagy teljesen elveszek benne.

Kis híján hátrálni kezdtem, amikor valami megjelent mögöttem, és utamat állta.

– Te nem vagy igazi – motyogtam.

Nem fordultam hátra. Nem akartam, hogy igazam legyen.

Két kéz futott fel a köpenyem alatt a karjaimon, az ujjak gyengéden szorítottak, én pedig úgy éreztem, képes lennék elolvadni támaszom karjaiban, akárki is legyen az.

– Ott vagyok, ahol szükséged van rám. – Nyte ezúttal kimondta a szavakat, és karcos hangja libabőrössé tette a bőröm. – Most pedig nem akarsz visszafordulni.

Bólintottam. Valóban előre akartam jutni. Biztonságban éreztem magamat a társaságában, így végre utat tudtam engedni a bennem feltámadó dacnak. A sötétség, az éjszaka most is velem volt, én pedig erőt nyertem a csillagokból.

Pengémet visszacsúsztattam a combomhoz, és rávettem magam, hogy nekivágjak az utcáknak. Latyak és jég veszélyes kombinációja uralkodott mindenütt. Óvatosan lépkedtem, ilyentájt nem számítottam ekkora forgalomra a városban. Szédítő volt a színek, a fel-feltűnő anyagok, pénzérmék és arcok kavalkádja. Nálam kétszer magasabb és feleakkora alakokba ütköztem, minduntalan bocsánatot kérve, bár a szúrós tekinteteken túl semmilyen válaszra sem méltattak. Mély lélegzetvételekkel igyekeztem uralkodni az idegen testek érintése miatt egyre növekvő hisztériámon.

„A következő sarkon fordulj balra!”

Egy csendesebb sikátorban találtam magamat. Lépteim tempóján ugyan nem lassítottam, de mohón lélegeztem be a friss levegőt, amely végre nem izzadságszagtól és tűzifától bűzlött. A sikátor végén megpillantottam az érintetlen fehér kőből és üvegből álló épületet.

Alisus Öreg Tornyát.

Itt élt a helyi uraság a feleségével, öt gyermekével és a királyság számos előkelő házával. Az uralkodó legidősebb lánya, akárcsak én, felfedező léleknek bizonyult. Négy évvel ezelőtt egy jóindulatú felsőbb erő fonta össze az életünket. Hiszen máskülönben hogyan keresztezhettük volna egymás útjait a legelső alkalommal, mikor a kíváncsiságom a kúrián kívülre csalogatott?

Kissé tétováztam, majd ismét kiléptem a nyílt utcára – nagy örömömre már túljutottam a vásártér káoszán. A bőröm verejtékes volt, bár rázott a hideg. A hőmérséklet-ingadozás csak fokozta a kimerültségemet. Minden lépéssel egyre nehezebbnek éreztem a csizmámat, és már abban sem voltam biztos, hogy képes leszek eljutni a toronyig.

Mikor megpillantottam a nagy vaskapukat, egy aluljáróba húzódtam. Hátamat a kőnek támasztva próbáltam valami tervet kovácsolni, miközben csukott szemmel küzdöttem az engem kerülgető ájulással. Itt nem eshetek össze – teljesen egyedül vagyok, és sebezhető lennék.

„És most mi a terved?”

Nem voltam képes kinyitni a szememet, hogy megnézzem, Nyte valós alakjában ott van-e. Ám éles aranytekintete még az elmém legmélyén is utolért.

– Ha békén hagynál, végre tudnék gondolkodni – motyogtam szinte suttogva.

– Alig állsz a lábadon.

A testem rémülten összerezzent, a szemem pedig kinyílt, amikor a hangja az elmém helyett az aluljáróban visszhangzott végig. Nem láttam őt – nem teljesen. Az árnyékban maradt, amelybe olyan tökéletesen beleolvadt, mintha nem is lenne ott.

– Valóságos ebből bármi is? – kérdeztem, félve a választól.

– Mi tenné valóságossá? Egy hang? – Lassan és egyenletesen beszélt, a hangja olyan volt, akár a jeges füst. – Egy érintés? – Apró szellőt éreztem a fülem mögött, amely a gerincem vonalán egy szándékos irányba haladt lefelé. – Egy illat? – A következő mély lélegzetvételem során mentaillat árasztotta el az orrom. – Egy íz? – Mintha bizsergő nyomást éreztem volna az ajkamon…

Lélegzet-visszafojtva, kipirulva léptem odébb.

– Azt hiszem, egyértelművé tetted az álláspontod – mondtam, bár még így sem tudtam teljességgel elhinni a dolgot. Szükségem volt valamire, ami eltereli róla a figyelmemet.

– Kérvényezni fogom, hogy engedjenek be az urasághoz.

– Biztos vagyok benne, hogy még hintót is küldenek majd érted, nehogy sétálnod kelljen.

– Ha nem vagy hajlandó segíteni, akár békén is hagyhatnál!

– Nem tudlak – felelte gyengéden.

Mélyen belélegezte az illatomat. Ajkai olyan közel voltak a fülemhez, hogy félnem kellett volna. A logika azt diktálta, hogy nem kellene ilyen kényelmesnek éreznem a közelségét, hogy zavarodott bárány vagyok egy ragadozó karmai között. Volt benne valami, ami függőséget okozott, de nem a lelketlenek módjára, akik megpróbáltak csapdába csalogatni. Nem tudtam volna megmagyarázni a különbséget. Csak azt tudtam, hogy ezúttal az akaratom a sajátom maradt – és a tény, hogy nem tudok ellenállni Nyte vonzerejének, kizárólag a saját ostobaságomnak köszönhető.

Elakadt a lélegzetem, amikor a szavaival ellentétben őt magát a következő téli szellő teljesen eltüntette. Hátrafordultam, és megremegett a mellkasom, amikor egy férfi és egy nő lépett be kart karba öltve az aluljáróba. Meglepetésemet elfojtva tanulmányozni kezdtem a viseletüket. Finom szőrme és kifogástalanul ápolt frizurák. Mindez olyan magabiztossággal társult, hogy arra a következtetésre jutottam, úti céljaink azonosak lehetnek.

– Az Öreg Toronyba tartanak? – szegeztem nekik a kérdést, mielőtt még kiléptek volna a napfényre.

Először összerezzentek, majd alaposan felmértek, hogy egyáltalán a válaszukra méltó vagyok-e. Az alapos szemrevételezés arra késztetett, hogy kihúzzam magam, de nem jöttem zavarba. Hektort mindig csakis a legelőkelőbb ízlés vezette, így hát nem volt okom aggodalomra.

– Pontosan – felelte végül a férfi.

– Önökkel tarthatok?

A nő szeme résnyire szűkült. Csak akkor nyugodtam meg, amikor elmosolyodott.

– Tán elhagyta a kísérője, kedves? – Nem is várta meg a válaszomat, máris elengedte a partnerét, hogy összefonhassuk a karunkat. – Én megértem, milyen kínos lenne egyedül besétálnia.

Bár én nem pont emiatt aggódtam, számára ez megfelelő indoknak tűnt, így egy bánatos mosolyt magamra erőltetve bólintottam. Meglepetésemre kezével megsimította az arcomat. Összerezzentem, ő pedig gyorsan visszahúzta a kezét, mint aki megijedt a reakciómtól.

Egy darabig csak meredtünk egymásra, és nem tudtam megfejteni, vajon mi járhat a fejében. Ismét tetőtől talpig végigmért, mire összeszorult a gyomrom, és hirtelen jobbnak láttam letenni erről a tervemről.

– Jöjjön, kedvesem… – mondta végül a nő gyengéden.

Mikor elindultunk, emlékeztettem magamat, hogy koncentrálnom kell. Ez a nő semmit sem jelent számomra, és soha többé nem fogom látni, miután a kapu túloldalán majd egy ügyes kifogással búcsút intek neki.

A Torony őrei kérdezés nélkül beengedtek minket, miután a férfira pillantottak. Fogalmam sem volt, kikbe karoltam bele, de bizonyára előkelő házhoz tartozhattak, ha ilyen könnyen bebocsátást nyertek. Mindeddig csak Cassia társaságában jutottam el idáig. Az uraság legidősebb lánya éppúgy megvetette ezt a környezetet, mint én a sajátomat. A bezártság ismerős, szorongó érzése kezdett felszínre törni bennem. Ez volt az oka annak, hogy szívesebben töltöttük az időt távolabb, magasan fenn a dombokon, kilátással a fővárosra.

– Megállj!

Én lefagytam, az engem vezető nő viszont megugrott az ijedtségtől, mikor egy erős hang kiáltott ránk, miközben a bejárati csarnok felé tartottunk.

– Mi a gond, őrszem? – lépett előre a férfi védelmezően.

Szemem az őrre tévedt, magas alakja, a fenyőzöld szeme és határozott arckifejezése láttán izgalom fogott el. Ravasz pillantással szemügyre vett engem. Nagyon jóképű volt, barna fürtjeit szépen hátrafésülte, bár egy vastag tincs lázadó módon az egyik halántékára hajlott.

– Neve? – kérdezte közvetlenül tőlem.

Nagyon nyeltem.

– Dallia Omarté.

Állát jóváhagyólag megemelte kissé.

– Jó messzire tévedt a körletétől. Megengedi, hogy visszakísérjem?

Megnyugodtam. Kedvesen megszorítottam a kapun átsegítő nő kezét, jelezvén, hogy már elengedhet.

– Köszönöm – súgtam neki.

Rám mosolygott, de az arcán látható zavarodottságtól kivert a víz. Az őrre néztem, és egy kis bólintással jeleztem felé, hogy indulhatunk. Attól, amit a hátam mögül hallottam, a hideg is kirázott.

– Azt hittem, a lányuk Helvisarba ment az őszre…

A hátamon tartott kéz enyhe nyomással jelezte, hogy meg ne álljak.

– Tényleg elment – motyogta az őr közel hajolva hozzám. – Szerencséd, hogy ennek a nőnek a fecsegését senki se hallgatja szívesen, Astrea.

4

Csak ámultam és bámultam a Torony szépségén a kis udvarra nyíló, boltívekkel szegélyezett kőcsarnokban, amikor valaki megragadta a karomat.

– Hát te meg mit keresel itt?

A figyelmemet Calixra irányítottam.

– Látnom kell őt. Lehet, hogy ez az utolsó lehetőségem rá – feleltem idegesen.

Nem ez volt az egyetlen ok. Immár már nem.

– Baszki, Astraea, borzasztóan nézel ki. Ilyen időben nem kellene odakint járkálnod.

– Köszönöm az aggódó szavakat, de már itt vagyok. Elvezetnél Cassiához?

Calix felmérte a terepet: mindössze pár ember sétálgatott a túlsó ösvény mentén. A Torony nyugodtabbnak bizonyult, mint gondoltam volna.

– Mi lett volna, ha rád találnak?

– Valaki rám is talált – feleltem egy óvatos mosollyal próbálkozva, amire ő mindössze egy mogorva tekintettel felelt. – Te.

Calix morgolódva arrébb terelt.

– A letartóztatástól én sem tudtalak volna megmenteni, ha valaki más jön rá, hogy szemtelen módon belógtál.

– Reihan eljött volna értem.

– Errefelé nem beszélhetsz nemesi cím nélkül az uraságról – zsémbelődött. – Most Cassia a királyság legfontosabb embere, ezt jobb, ha észben tartod.

Erre már csak egy grimasszal tudtam válaszolni. Cassia személyi testőreként Calix nagyon védelmező volt az irányába. Az ő kedvéért még engem is elviselt, sőt segített is kiszöktetni Cassiát, hogy találkozhasson velem. Persze ez legfeljebb havi rendszerességgel történt meg – tekintettel arra, hogy Hektor milyen ritkán hagyta el a kúriáját. Bár Calix kelletlen társasága kevésbé volt örömteli, mint az uralkodó lányáé, őrá is a barátomként gondoltam.

– Te aztán tudod, hogyan rontsd el a hangulatot…

A lábam a földbe gyökerezett az új, nyitott udvar túloldaláról érkező örömteli visítás hallatán. Bármilyen magasságban megismertem ezt a hangot.

Minden negatív érzés szertefoszlott bennem, amikor megpillantottam Cassiát. Fekete haját fonatban viselte, az arca körüli laza tincsek pedig azt sugallták, hogy jó ideje a kezében tartott íjjal gyakorolhatott.

Oda akartam szaladni hozzá, de Calix az egyik karját elém nyújtva visszatartott. Cassia gyorsan rápillantott arra az emberre, akiről azt feltételeztem, a vívómestere lehet, majd körbenézett, hogy biztonságban odajöhet-e hozzám. Én közben lágyítottam a testőrének címzett mogorva tekintetemen.

– Nem számítottam rád – mondta Cassia, miközben karját a nyakam köré fonta. – Egek, úgy aggódtam, hogy nem tudsz meglátogatni, mielőtt elmegyek.

Szorosabbra fogtam az ölelésem.

– Sosem hagytam volna, hogy búcsú nélkül hagyj itt – feleltem.

Mikor elengedtük egymást, a szavak, melyeket olyannyira el szerettem volna mondani neki, a torkomon akadtak. Az ajkam megremegett, Cassia pedig, úgy tűnt, észrevette ezt. Reményteljes, tág tekintetemből ítélve talán értette is, mit akarok mondani. Türelmesen várt, én azonban nem tudtam megszólalni mások társaságában. Akkor már nem lenne visszaút, és tudtam, hogy ha elültetem a gondolatot Cassia fejében, ő mindent meg fog tenni annak érdekében, hogy a tervünk megvalósulhasson, hiszen már hónapok óta próbálkozott ezzel.

– Szükségünk lesz még egy íjra – mondta a mögöttem álló Calixnak.

– Szólok Fensonnak, hogy…

– Te sokkal gyorsabb vagy. És egy tegeznyi új nyilat is hozz, kérlek!

Bár a hátam mögött nem láttam, feltételeztem, hogy a kérését nagy, kék őzikeszemekkel támasztotta alá. Az én ezüstösen kék szememmel ellenben Cassiáé sötét zafírkék volt, amellyel bárkit el tudott varázsolni.

A fű lágy recsegése arról árulkodott, hogy Calix engedelmeskedett neki.

– Mostantól egyedül folytatom – vetette oda Cassia a mestere, Fenson felé.

– De az édesapja ragaszkodott hozzá…

– Nem ez az egy óra fogja megváltoztatni a sorsomat – vágott közbe Cassia.

A kelletlen elbocsátást követően Fenson is magunkra hagyott bennünket. Cassia belém karolt, és az apró udvar közepére vezetett. A túloldalon felállított öt célpontot méregettem. Néhány a kőboltívek felett lógott, a többit pedig a földre támasztották, és bár az emberek elfértek volna az alattuk húzódó sétányon, az teljesen üres volt.

– Történt valami? – kérdezte Cassia, miközben leültünk egy padra. Kesztyűs keze az enyémet fogta, a tekintetében pedig remény és érdeklődés tükröződött.

Öt évvel korábban, még mielőtt megismerkedtünk volna, Cassia megnyerte a királyság próbáit, amelyek eldöntötték, hogy ki lesz a legjobb jelölt a Libertatemre. A legalkalmasabb a halhatatlanságra és a vámpírokkal szembeni biztonság megalapozására.

– Én… – A szavaim ismét a torkomon akadtak, mintha az elmém próbált volna meggyőzni arról, hogy a cselekedeteim nevetségesek. A világ mindig is kalandra hívogatott, de én féltem. Cassia kezének gyengéd szorítására csendesen annyit mondtam: – Nem akarom, hogy ez legyen a végső búcsúnk.

Barátnőm hatalmas mosolyra húzta a száját, mint aki egész eddig csakis arra várt, hogy meghozzam ezt a döntést, de már lemondott róla, hogy valaha is megteszem.

– Velem akarsz jönni? – tisztázta a helyzetet. Bólintottam, ő pedig lelkesen felvisított: – Ó, Astraea, olyan boldog vagyok. Tudtam, hogy megjön az eszed. Ez egy életre szóló lehetőség!

Az én mosolyom tétovának bizonyult. Nem tudtam osztozni az örömén, hiszen valójában nem arról volt szó, hogy két jóbarát egy százévente egyszer adódó lehetőségnek köszönhetően nekivághat egy kalandnak a szerény kis királyságuk határain túl. Cassia próbatételek egész során fogja végigküzdeni magát, és végül csakis egyetlen győztes maradhat.

– Ez az év más lesz – mondta Cassia a zavarom láttán. – Érzem. Egyre több vámpírtámadásról hallani, valami nincs rendben. Szerintem megingott a hatalma.

– A királynak?

Cassia bólintott.

– Az Istenek Királya többé már nem is olyan mindenható – gúnyolódott vakmerően.

Rossz előérzettel néztem körbe, mintha hirtelen megpillanthatnám az uralkodót valamelyik sötét sarokban.

– Hogyan szerezte magának ezt a nevet?

– A Mennyei Háborúban aratott győzelmével. Azt mondják, egyesítette a tündéreket és a vámpírokat az égiek igazságtalan uralma ellen. Nem hallottál még erről?

Nem hallottam, és amíg Cassia sorsa össze nem fonódott a Központi Királysággal, a kúria falain belülre korlátozott életemnek köszönhetően tudatlan és naiv voltam.

– Tudod, hogy szerintem ki tudná legyőzni az Istenek Királyát? – sötétkék szemei lelkesen csillogtak. Kérdőn felvontam a szemöldököm. – A Királyok Királynője.

Megmosolyogtam a gyermeki lelkesedését. Mintha tündérmesékről beszélt volna, ám a mi világunk távol állt azoktól.

– Akármilyen könyvből szeded ezt, szeretném kölcsönkérni.

– Én magam találtam ki! Talán írnom kéne egy könyvet – megbökte az oldalam, majd felállt és felém nyújtotta a karját. – Valójában álmomban láttam.

– Egy ivászattal töltött éjszaka után?

Szája gonosz mosolyra görbült.

– Megeshet. Ha már úgyis itt hagyom ezt a helyet, hátra kellett hagynom apámnak néhány jó történetet, amelyekről emlékezhet rám.

Úgy fuvolázta el mindezt, mintha nem okozna neki fájdalmat, hogy az élete teljesen meg fog változni – ám én átláttam rajta. Láttam, ahogy egy pillanatra behunyta a szemét, és hogy a szemöldöke a másodperc töredékéig a magasba csúszott, hogy ne engedjen utat a szomorúságnak.

– Mi van, ha közéjük valóvá tesz… Egy árnyéklénnyé? – kérdeztem, és eszembe jutott, milyen rettegés fogott el, amikor először megtudtam, hogy mi a győztes személyes nyereménye azon túl, hogy garantálja a királysága biztonságát. – A halhatatlanság…

Cassia megrázta a fejét.

– A négy Aranyőr számtalanszor volt már napfényen.

– Négy?

– A három Libertatem-győztes, az első meg, gondolom, a tesztalany volt.

– Ez nem túl biztató.

– Ez az egyetlen esélyem.

Már épp vigasztalásra nyitottam a szám, mikor tetőtől talpig szemügyre vett, újfajta érdeklődéssel.

– Úgy nézel ki, mintha rosszul volnál.

– Annyira nem vagyok rosszul, hogy ne tudtam volna idejönni. Rendben vagyok – nyomatékosítottam, majd mielőtt még nagyobb hűhót csaphatott volna a dolog körül, az íjért nyúltam.

Szívesebben dobáltam kis tőröket, de Cassiának köszönhetően az íjászat vált a második kedvenc időtöltésemmé. Ő mesteri módon bánt ezzel a fegyverrel. Mikor Calix visszaért, átvette tőle az új íjat, és amíg én az idegre illesztettem egy nyílvesszőt, ő közelebb hajolt Calixhoz, hogy valami újabb dolgot kérjen tőle.

– Három nap múlva indulunk – csiripelte Cassia mellém lépve. Felemelte az íjat, majd miközben ámulattal figyeltem a tökéletes tartását és a fókuszát, egyetlen éles kilégzéssel elengedte az ideget. A legtávolabbi célpont kellős közepébe talált. – Azt hittem, a túlféltő férjed ellenzi majd, hogy velem tarts.

Gyilkos pillantást vetettem rá, mielőtt én is elengedtem volna a nyílvesszőmet. Bár nem volt olyan tökéletes találat, mint Cassiáé, egész közel landolt az övéhez.

– Hektor nem a férjem.

– És ezt ő is tudja?

A szememet forgatva húztam elő egy újabb nyílvesszőt.

– Őt bízd csak rám.

Vakmerő döntésemnek, miszerint Cassiával tartok a Központba, a Hektor elkerülésére vonatkozó részét nem igazán dolgoztam ki. Sokszor gondolkodtam már rajta, de a terveim többsége megfelelő csillagállást igényelt volna: hosszan tartó egérutat kellene nyernem, hogy mire Hektor észreveszi a szökésemet, már túl messzire járjunk ahhoz, hogy a nyomunkra akadhasson.

Egyszeriben kétségbeesés tört rám. Sokkal jobban tartottam tőle, hogy veszélybe sodrom Cassiát, mint bármi mástól. Ha Hektor rám talál, mielőtt még a Központba érünk…

– Mire van szükséged? – Cassia kesztyűs keze az enyémhez ért.

Csak akkor jöttem rá, hogy a gondolataimba merülve a fűre céloztam, amikor felemeltem a tekintetem a nyílról. Mély levegőt vettem. Most nem omolhatok össze.

– A pontos időpontra, amikor átléptek a városkapun. Ott kell találkoznom veletek.

– Rendben. Semmi olyasmit ne hozz, amely lelassítana. Majd én gondoskodom mindenről.

El sem tudtam hinni, hogy mindössze néhány nap múlva kimerészkedhetek majd a szabad levegőre, kitörve az ismerős ketrecemből. A lelkesedésem legyűrte a félelmeimet azzal kapcsolatban, hogy mi vár majd ránk odakint.

– Tényleg megtesszük… – mondtam.

Cassia szinte ragyogott:

– Bizony, megteszed.

Nem meséltem neki túl sokat Hektorról, de valahogy nem is volt rá szükség. Különösen értékeltem Cassiában, hogy anélkül is tudta, hogy mire van szüksége az embernek, hogy kíváncsiskodott volna. Heves volt és bátor, amiért én sokszor irigyeltem is őt.

– Édesanyád olyan büszke lenne rád – csúszott ki a számon.

Cassia szomorúan, de hálásan rám mosolygott.

– Még most is életben kellene lennie. Ám az a lélekzabáló vámpír megszegte az egyetlen védelmező törvényt, ami létezik. Mindössze harmincegy éves volt, amikor meghalt, én még járni sem tudtam. Nem akarok gyerekeket, ha ilyen életet kell majd élniük. Elveszíteni az anyjukat ilyen hamar… Vagy ami még rosszabb: a saját éveiket. – Egyetértően bólogattam, de mint mindig, Cassia most is tudta az arckifejezésemből, hogy valójában mire gondolok. – Rá fogsz jönni, honnan származol – mondta végül gyengéden.

Én azt sem tudtam, hogyan állhatnék neki, de Cassia mindig újabb és újabb reményteli ötletekkel állt elő, ha a szüleim felkutatásáról volt szó – már ha egyáltalán még életben vannak.

– Talán a Központban több szerencsénk lesz.

– Vagy még messzebb kerülök a válaszoktól – motyogtam a füvet rugdosva.

Nem igazán bíztam abban, hogy a Központban bármit is találok majd. Tekintettel a határlezárásokra, alighanem Alisusból származom. Annak az ára, hogy Cassiával együtt távozom innen, talán az lesz, hogy mindörökre elveszítem a múltamat. Amint ez felmerült bennem, rögtön tudtam, hogy ebben az esetben sem döntenék másképp.

Lehet, hogy épp ideje felhagynom a múlt kergetésével, különben sosem tudok a reményteli jövőre koncentrálni.

– Ne légy ilyen negatív. Akárhogy is, nagyon örülök, hogy meggondoltad magad.

Óvatosan elmosolyodtam, észben tartva, hogy a szökésem könnyen vezethet arra az eredményre, hogy Hektor még rövidebb láncon tart majd a kúriájában.

– Calix mit szól majd?

Cassia egy legyintéssel elhessegette a gondolatot.

– Őt bízd csak rám.

Ámulattal néztem, ahogy továbbra is olyan precizitással és figyelemmel lőtte ki a nyilakat, mintha egy lenne a fegyverével.

– Mondtak neked bármit is a Libertatemről… hogy mivel kell majd szembenézned? – kérdeztem, hogy megtörjem a csendet.

Cassia lélegzete látszott a fagyos levegőben.

– Nem igazán. Csak annyit tudunk, hogy a király próbáit kell kiállnunk, de a jellegükről nem árultak el semmit. Egyetlen Kiválasztott győzedelmeskedik, és az övé lesz a megtiszteltetés, hogy a királyt szolgálja.

Nem értettem egyet a megtiszteltetés szó használatával.

– A többi Kiválasztott… Ők hazamehetnek?

Cassia arckifejezése azt a választ sugallta, amit sejtettem, és még inkább aggódni kezdtem a barátnőmért.

– Nem félsz? – kérdeztem inkább.

– Évek óta tudom, hogy milyen sors vár rám – mosolygott szomorúan.

Úgy tűnt, mintha belenyugodott volna abba, hogy a Libertatem alatt fogja utolérni a vég, de én ezt nem tudtam elfogadni. Cassiának győznie kell.

A Kiválasztottak, akik az elmúlt három évszázadban megnyerték a játékukat, a király Aranyőreivé esküdtek. Nemcsak egy évszázadnyi biztonságot nyertek a saját királyságuknak, kitiltva minden vámpírfajtát a földjeikről, de ők maguk emberként halhatatlanságra is szert tettek.

Bár az én szememben ez a nyereség nem ért annyit, mint az érte hozott áldozat, tudtam, hogy Cassia kiváló királyi őr lenne. És ő mindennél jobban vágyott erre a tisztségre.

– Mikor majd örök életűvé válsz, ne feledkezz meg rólam! – hecceltem.

Bár vidám megjegyzésnek szántam, súlyosan lebegett közöttünk.

– Lehet, hogy mindketten felesküdhetünk – bökött oldalba, amikor elhaladt mellettem.

Természetesen eszembe jutott már, hogy milyen lenne a halandó éveimen túl is élni. A mostani énem nem vágyott ilyesmire. Egyetlen kalitkába zárt madár se szeretne örökké élni. De amint elképzeltem egy ajtót, amelyen keresztül kirepülhetnék a szabadba, máris olyan hatalmasnak tűnt a világ, amit egy emberélet alatt lehetetlen felfedezni. Csakis ebben az esetben irigykednék azokra, akik évszázadokon keresztül élvezhetik a fiatalság nyújtotta kalandokat.

Calix egy szolgálólány kíséretében tért vissza, aki ragyogó szemekkel nézett Cassiára. Elfogadtam tőle egy csésze gőzölgő teát, és elfojtottam egy kéjes sóhajtást, amikor a kesztyűmet lehúzva a melegség a tenyeremtől kezdve az egész karomat átjárta.

– Hogyan jutottál el idáig? – kérdezte Calix egy falnak támaszkodva.

Szolgálaton kívül kevésbé volt kemény a tartása.

– Nincs messze – feleltem.

– Elmondanád végre, mi történt veled? – nézett rám Cassia szúrós szemmel.

Az izmaim még mindig sajogtak, a testem pedig nem tudta eldönteni, milyen hőmérsékletbe szeretne húzódni. Feltételeztem, hogy a rögtönzött kis kalandom csak még csapzottabbá tette a megjelenésemet. Zavaromban gyorsan átfésültem a hajamat az ujjaimmal.

– Csak egy kis láz. Nem hiszem, hogy fertőző.

Tudtam, hogy nem az, ám Cassia nem tudott a betegségemről, és szerettem volna, ha ez így is marad. Ő erős volt, bátor és hihetetlenül tehetséges, és valahol azt kívántam, bárcsak valamilyen szinten én is magaménak tudhatnám ezeket a tulajdonságokat.

– Remélem is. Nem lenne túl jó kezdés, ha betegen érkeznénk meg a Központba – viccelődött.

Próbáltam viszonozni a mosolyát, ám a gyomrom a játékok minden egyes említésére összeugrott. Hiszen végig kell majd néznem, ahogy részt vesz bennük…

– Érkeznénk? – vágott közbe Calix, tekintetét a kettőnk között kapkodva.

– Astraea is velünk jön, neked pedig ez az egyetlen alkalmad arra, hogy panaszt emelj. Bölcsen használd ki – felelte Cassia határozottan, ám játékos arckifejezéssel, amire Calix egy szemforgatással válaszolt.

– Ez nem jó ötlet.

– Ennyit tudsz hozzáfűzni? – fújtatott Cassia. – Te is velem jössz, miért ne lehetne még egy mentorom?

– Mégis minek lenne a mentora?

– A kellemes társaságé.

– Szóval én nem vagyok az?

– Pontosan.

Én mindeközben a teámat szürcsölgettem, és azon tűnődtem, vajon az orcám az ital melegétől vagy a kettejük között szikrázó feszültségtől pirult-e ki.

– Holnap fogják közzétenni a Libertatem Kiválasztottak bemutatását – sóhajtott Cassia, miközben leereszkedett egy padra. Én is csatlakoztam hozzá. – A királyságok nyugtalanná válnak majd. Harminc napra – mindössze harminc napra az elkövetkező száz évben – kinyitják a határokat mindazok számára, akik költözködni akarnak. Aztán amikor újra lezárják őket, a rákövetkező harminc nap eldönti majd, hogy a megfelelő jelöltbe fektették-e a bizalmukat, hogy megvédje őket a vámpíroktól.

– Ez nem igazságos – mondtam.

Szánalmas kis szavak a barbár igazság körülírására.

– Nem, nem az – helyeselt Cassia.

Tekintetét a célpontokon tartotta, bár úgy tűnt, mélyen a gondolataiba merült, és nem ez az első alkalom, hogy mindez megfogalmazódott benne.

– Nem is tudtam, hogy társaságunk lesz – csendült fel Lord Reihannak, Alisus Uralkodó Lordjának és Cassia édesapjának a mély hangja.