Borítószöveg

A visszaadott lány és a Halásznegyed szerzőjétől – „A szeretet útja kezdettől fogva göröngyös volt.”

Az idősödő Esperia egy olyan betegségben szenved, amely megfosztja emlékezetétől és létezésének értelmétől. Lánya gondoskodik róla, igyekszik mindent megtenni azért, hogy az anyja ne veszítse el identitását. Mesél neki a múltról, a gyerekkoráról, a népes család mindennapjairól, szerelmekről, csalódásokról, veszteségekről, a kemény munka, a harsány öröm és a durva szeretet zord abruzzói világáról. Miközben megelevenednek annak a kis hegyi falunak a lakói, ahol mindketten születtek és nevelkedtek, édes és keserű emlékek bukkannak fel.

Az Anyám, a folyó az érzések lassú metamorfózisának erőteljes története, állandó ingadozás szeretet és gyűlölet, nosztalgia és elutasítás között egy anya és lánya közötti megbonthatatlan kötelékben.

„Elegem van belőle. Abból, hogy rányomta a bélyegét az életemre. Nem szabadultam fel. Még mindig hagyom, hogy elfoglaljon. Hogy ellepjen. Reagálok rá, és ezzel időt vesztek. Körbe-körbe járok, és nem találom, hol térhetnék le a pályájáról más világok felé. Ebben az éretlenségben öregszem meg.”

„Ez a páratlanul elegáns és érett próza pillanatok alatt beszippant, magával sodor, és töprengésre késztet a komplexitásával, amely az emberi élet komplexitásához fogható.” – La Stampa, Nadia Terranova

Fordította Todero Anna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Donatella Di Pietrantonio: Mia madre è un fiume

Einaudi, Torino, 2022

Copyright © Giulio Einaudi editore s.p.a. Torino, 2022

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Todero Anna, 2023

Borítóillusztráció © Elisa Talentino

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-633-002-6

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a regény a képzelet műve. A helyekre, tényekre, emberekre vonatkozó utalások a fantázia szabad törvényeinek engedelmeskednek.

Tommasónak és Giacomónak,

kétféle szerelmeimnek

Vannak napok, amikor a betegség az érzelmeket is felemészti. A meggyötört testből hiány árad. Nem érez. Nem szenved, nem él.

A kontrollvizsgálatok csak számomra fontosak. Megnyugtatnak, hogy nem én betegítettem meg, és a betegség lassan halad előre. Bizonyos képességek részben megmaradtak. Elkísérem, gondoskodom róla, viszonylag jó gyerek vagyok.

A tengerpart kihalt, csak a hullámok, a homokot és kagylókat őrlő sötét víz hangja hallatszik. Messze parkoltam, hogy sétálhassunk egy kicsit. Anyám egyedül jár, lassan. Belekarolok, a blézer ujjából az Adriai-tenger illata árad. Amott, a túlparton éhezett a fogságban Fioravante, egyetlen főtt krumplit kapott naponta.

Anyám ellazul, összehangoljuk a lépteinket. Megkérdezem, szereti-e a tenger szagát. Azt mondja, igen, eléggé, de a hegyek között született, inkább a fű- és virágillatot szereti, soha életében nem heverészett a strandon. Pedig jót tett volna a csontjainak, jegyzem meg. Késő, hogy nézne ki fürdőruhában, nevet.

Az út túloldalán az éttermek fényei hunyorognak. Befejezésként meglepem: üljünk be valahová halat enni. Nem, inkább ne, várnak minket vacsorára. Majd legközelebb, ígéri.

A neved Esperia Viola, és Esperinának becéznek.

Ezerkilencszáznegyvenkettő március huszonötödikén születtél, mint egy tavaszi virág, a Colledara és Tossicia határán fekvő házban. Itt kezdődtek a hegyek, ez volt az utolsó lakóház, mintha egy kis szikla véletlenül legurult volna az abruzzói Appenninek keleti oldaláról.

Az apai nagyszüleidé volt a ház, a két fiuk is ott nevelte fel a gyerekeit.

Fioravante, az idősebbik, alacsony volt, mellkasa széles és lapos, karja erős, kissé ó-lába volt. Nézd meg a fényképeket. Mit gondolsz, ez a keménykötésű test eleve földművelésre termett, vagy a földek, melyeken kisgyerek kora óta dolgozott, tették ilyenné?

Értelmes volt, és szenvedélyes, igen, itt látszik, milyen átható tekintetű, fekete szeme volt, legénykorában sokat verekedett. Gyakran emlegette, hogy megkéselte a szomszédot, aki ellopott két kövér üszőborjút a nyári legelőről. Fioravante azután hónapokig bujkált, és csak reménykedett, hogy a szomszéd nem dobja fel a talpát. Késő éjjel merészkedett elő az erdőből a kék-fehér csíkos szalvétába bugyolált kenyérért és sajtért, amit az anyja hagyott neki az asztalon lefekvés előtt. Beszívta az otthon illatát, egy pillanatra résnyire nyitotta a szobaajtót, és megnézte a két alakot, akik mélyen aludtak a csillagfényes sötétségben. Aztán ott se volt, egyetlen cimborájával, az öszvérrel rótta az ösvényeket, amelyeket csak ő ismert.

Forrófejű volt Fioravante.

Te a legelső háborús eltávozásának szülötte vagy. Háromszor tért haza. Októberben vette el Serafinát, és februárban indult is a frontra. Takaros fehérnép, dicsérgette a feleségét. Serafina magas volt, nyúlánk, kemény húsú, megőrizte egyenes, elegáns tartását, bármennyi dolga volt is a földeken, az állatok körül meg a házban. Meg később a kislányokkal. Gyerekkora óta edzésben volt, fején cipelte az ebéddel teli kosarat a családtagoknak, akik valahol messze kapáltak vagy arattak. Próbálgatta, képes-e úgy lépkedni a hepehupás földön, hogy nem kell megfognia a kosarat. Később te is ezt csináltad. Aztán meg a húgaid. Ritkán történt baleset, de akkor megkaptátok a magatokét. Serafina mesélte, hogy egyszer megbotlott, és a makaróni kiborult a fűbe. Szép csendben visszarakta, senki sem vett észre semmit.

Csak öregkorában hajlott meg a háta, de akkor hirtelen és erősen, mintha az a sok súly egyszerre zuhant volna rá. Fájdalmasan szégyenkezett miatta, szerintem ebbe halt bele. Persze nem csak ebbe. Sok mindenbe. De a meggörbülés volt a végső csapás a féltőn óvott méltóságának, amely a tartásában is tükröződött.

Kíváncsi vagy rá, min nevetek? Azon, hogy anyád úgy vonult, mint egy modell, de ha a mezőn kellett pisilnie, csak felhúzta a szoknyáját, leengedte a bugyiját, szétterpesztette a lábát, és rajta. Állva, mint a lovak. Láttam ám, láttam. Tudom, hogy később nem csinálta, de én már azelőtt is ismertem. Később aztán ő is rájött.

Miután Olaszország elküldte a tartalékos Fioravantét a háborúba arra az isten háta mögötti helyre, hatékony postaszolgálatot biztosított neki és Serafinának, noha mindketten alig tudtak írni-olvasni. Serafina megírta a férjének, hogy jól van, és hamarosan megszületik egy újabb kis Scialomè lány. Ez volt Fioravante családjának ragadványneve. Az igazi vezetéknév nem számított, az csak az iratokon szerepelt.

Serafina egyszer sem tévedett a születendő lányai nemét illetően. Megérezte. Mint ahogy megérezte az első fiúmagzatot is, és éjjel-nappal sírt, mert tudta, hogy el fogja veszíteni. Megbabonázták a méhét, hogy ne tudjon fiút szülni. Magába fogadta őket, de nem sokáig táplálta, meghaltak odabent, amikor még olyanok voltak csak, mint a bábuk. Egy másikat is elvetélt a harmadik lány után, majd egy újabbat a hatodik lányt követően. Ilyenek voltak a terhességei, szimmetrikusak.

Rejtély, hogy nem halt bele egyikbe se. Vérzett, fájásai voltak, aztán az összehúzódások kilökték a névtelen kis halottat a hasából, amely nem neki való volt. Serafina pár napra szavát és étvágyát vesztette, csak ivott, vizet meg mályvafőzetet, hogy pótolja a könnyeit. Azután felkelt, és dolgozott, vagyis élt.

Amikor Fioravante a frontról válaszolt a feleségének, egyetlen szóból állt a levele, a nevedből. Serafina felnevetett, és rábólintott. Esperiának hívták azt a cigányos hajú szénégetőlányt, aki sok éve járt arrafelé, hogy a fivérekkel együtt fát égessen, és ezüstösen csengő hangjával elvarázsolta nagyapád erdejét. Aki meghallotta, belebolondult, Fioravante sem volt kivétel. A névvel a lányára idézte azt a sok szépséget, és te csakugyan egész életedben folyton énekeltél, fütyörésztél.

A húgaidból álló közönség előtt léptél fel a dalainkkal, olyanokkal, mint a Repülj, repülj vagy a Minden kút kiszáradt. Most már csak a Repülj, repülj néhány sorára emlékszel. Nem, nem azért, mert rossz a memóriád, a másikat nem szeretted, szomorúnak tartottad. Ha akarod, előkeresem a szövegét. Akár még duettezhetünk is, bár én nem vagyok olyan jó énekes, mint te.

A rádió jelentette a második forradalmat az életedben. Az elsőről majd máskor beszélek.

Tizenhat-tizenhét éves lehettél, amikor megérkezett, mert Fioravante hegyi pásztor és paraszt volt ugyan, és szegény, de nagyon érdekelte a Haladás. Mindig így mondta ki, nagybetűvel.

Eladott néhány jószágot, abból vette a készüléket, először egy elemes rádiót, aztán egy nagy lemezjátszósat, barna volt, és sárga, elöl a gombok, felül, fedél alatt a tányér a harminchármas fordulatszámú lemezeknek. Betört a házba a világ. Ekkor már a ti házatok volt, nem a nagyszülőkkel, nagybácsikkal, unokatestvérekkel laktatok, túl sok volt a civakodás. A ti házatok, két kilométerre onnan. A rádió megtöltötte sípolással és zúgással, szigorú szláv és osztrák hangokkal. Nehéz volt megfogni az olasz adókat, épp csak egy hajszálnyit tekerted el a gombot, és legközelebb már nem volt meg az állomás. Jöttek az énekesek és a dalok, azonnal megjegyezted őket, és boldogan daloltál. Emlékszel néhány névre? Ma igen. Luciano Tajoli, Nilla Pizzi, aztán Claudio Villa, Domenico Modugno. Imádtad a San Remó-i fesztivált, egész évben abból éltél. Lemezeket is vettetek, tragikus végű, soha be nem teljesülő szerelmekről. Az előadók patetikusan zengték a dalokat, harmonikakísérettel. A Peppino és Rosettát végkimerülésig hallgattad. Tudom, hogy szereted, még ma is dúdolgatni próbálod néha, ne is tagadd.

Most gyere ki velem a kertbe. Persze hogy érik a paradicsom, augusztus van. Viszünk két ládát, egyet az éretteknek, egyet meg a zöldeknek. Soronként haladunk, te kezdd az elsőnél, én meg az utolsónál. Te telerakod a sárga ládát salátának való paradicsommal, én meg a kéket mártásnak valóval. Félúton összetalálkozunk, és üdvözöljük egymást. Nem, ez így nem tetszik neked. Akkor együtt, te szeded a zöldet, én a pirosat, így elég közel vagyunk egymáshoz, hogy beszélgessünk. Nem gond, ha egy kicsit összekeverednek, majd a konyhában szétválogatjuk. Igen, mondtad, hogy Graziettának kiszáradt a veteményese. Mondtad már. Nem baj.

Hét hónapos korodban ismerted meg apádat, aki Esperinának nevezett el. Ez volt a második eltávozása, épp időben érkezett, hogy elvégezze a vetést. És nem csak azt. Az egyik ilyen békés novemberi éjszakán fogant Valchiria. A következő eltávozáson pedig Diamante, egy másik novemberben. A fiú eléggé kiéhezve tért haza a frontról, Serafina termékenysége pedig hibátlanul működött.

Boldogan születtél meg, Rosetta, a bába kezei közt, aki öszvérháton érkezett Tossiciából. Apai nagyanyád, a gőgös Clorinda és nagynénéd, a valamivel barátságosabb Palmira segítettek neki.

Átjöttek a szomszédasszonyok is. Forró vizet, fehér vásznat készítettek elő.

Pár naposan kereszteltek meg, mert egy bátyád már meghalt, mielőtt áldásban részesült volna a teste. Te szoros pólyát kaptál görbe lábaidra, a gyermekágyas asszony meg tyúklevest, és negyvennapi tartózkodást a nehéz munkától meg a vízzel való érintkezéstől. A nyakadba kötöttek egy kis szövetzacskót, amelybe a malomkő egy szilánkját varrták. Erről Palmira gondoskodott, ő értett ezekhez a dolgokhoz. Ha az újszülött nem hord ilyet, mondta, éjszaka boszorkányok látogatják meg, kiszívják az édes vérét, és amikor hajnalban ott hagyják, kék foltok és fognyomok éktelenkednek a bőrén. Vagy ami még rosszabb, elrabolják, és eldugják a búvóhelyükön, ahol nagy tüzet raknak, és a lángok fölött dobálják egymásnak. Amikor megszólalnak a madarak, a játékba belefáradva visszaviszik a gyereket a bölcsőbe, mit sem sejtő anyjához.

Szegény gyerekkorod volt, de nem ínséges, minden szükséges ennivalót megtermeltetek. Még a kitelepítetteket is be tudtátok fogadni, akik levesért és fekhelyért cserébe segítettek a munkában. Megszerettek titeket, és amikor a háború után meglátogattak, két-három napig is maradtak, mondván, hogy hosszú az út. A rosetói Raffaele, aki még kisgyerekként került oda, fiatal legényként tért vissza, egy hétig időzött nálatok, és mindenáron el akarta jegyezni Valchiriát, míg a húgod fel nem képelte mindenki szeme láttára, és meg nem szabadult tőle.

Serafina házában tehát kitelepítettek laktak, amíg a férje a fronton volt. A harmadik eltávozás után egyetlen levelet kapott, benne az új kis Scialomè lány nevével, mivelhogy megírta a férjének, hogy gyermeket vár, azután nem jött levél.

Csak annyit lehetett tudni, hogy Fioravante Jugoszláviában van, elfogták Tito partizánjai. Naponta egyetlen főtt krumplit kapott enni, sokszor azt is félig rohadtan. Épp agyon akarták lőni, amikor az egyik fogvatartójának a barátnője felismerte, hogy ő az az olasz, aki valamikor megvédte egy csapat fasiszta brutális udvarlásától. És ez megmentette.

Fioravante fogolycserével szabadult, de a hazájába visszatérve szétzüllött hadsereget talált. Triesztben egy tiszt azt mondta neki, menjen haza, mert ennek vége. Eljutott Rómába, Rómából meg L’Aquilába úgy, ahogy lehetett, L’Aquilából Montorióba gyalog, Montorióból Colledarába egy ismerős öszvérén, akivel útközben találkozott. Az utolsó kilométereket megint csak gyalog tette meg, árkon-bokron át, csaknem besötétedett, amikor egyszer csak ott termett a boldogan csaholó Nyíl kutya orra előtt.

Harmincéves volt és harmincöt kiló, ebből is a tetvek tettek ki néhányat, mondta. Megváltozott. Kommunista lett.

Örök csodálattal adózott Titónak, amiért az angolok és amerikaiak segítsége nélkül űzte ki a megszállókat. Nem kapott hadinyugdíjat, nem voltak papírjai, például obsitlevele.

Külföldön kizárólag fogolyként járt. Még Olaszország Abruzzón kívüli részeit is csak katonaként járta be, Róma tetszett neki. Amikor hetvenötben valaki azt javasolta, hogy menjen zarándokútra a szentév alkalmából, sértődötten felelte, hogy a pápa kedvéért egy tapodtat sem mozdul.

A katonáskodás után sem henyélt, az evéstől hamar visszanyerte az erejét, és ott folytatta a földművelést meg a pásztorkodást, ahol abbahagyta. A háborúból csak a világ iránti szenvedélye maradt, meg a maláriája, amit kininnel kezelt ki a montoriói patikus.

A rádió után neki volt először tévéje a faluban, részletre vette. Ha nem a földeken vagy az istállóban dolgozott, a híradót nézte, nektek meg csöndben kellett maradnotok, különben vasvillaszemekkel nézett rátok. Aztán káromkodva foglalta össze a véleményét, a szenteket meg a Szűzanyát emlegette, de legfőképpen a Fájdalmas Szűzről nevezett Szent Gábort, a falu védőszentjét. Anyád, aki Szent Gábor nagy tisztelője volt, ezt tartotta a legsúlyosabb bűnnek. Évente egyszer, nyár végén hajnalban keltetek, de csak a nagyobb lányok, és végigsétáltatok anyátokkal egy erdei ösvényen, azután dél felé értetek Isola del Gran Sasso templomához. Ott anyátok Isten bocsánatát kérte annak a nyomorultnak, nektek pedig a kedves, elmélázó szentet ábrázoló kitűzőket vett. Meg harminc-negyven deka malacsültet, amit az otthonról vitt kenyérszeletek közé tettetek.

Szerintem ez nem olyan nagy baj. Tudom, hogy amikor az ember fáradtan megy haza a munkából, örül, ha valami finomság várja az asztalon, de biztosan evett mást. Idén különösen finom a kolbász, meg a nénikém friss sajtja. Ha megharagudott, az ő baja. A dolgok változnak, jobb, ha hozzászokik, nem kéne már annyit dolgoznia, mint fiatalkorában. Évek óta mondjuk neki, hogy csak néhány tehenet tartson, a többit adja el. De konok, mint az öszvér.

Cukkinit akartál főzni friss paradicsommal, de az uborkát vetted elő. Végül is hasonlítanak. Megkóstolta? Persze, bízik benned. Képzelem, milyen undorító lehet a főtt uborka, biztosan keserű és nyálkás. Még a disznóknak se kellett? Viszont megmaradt a cukkini, főzzük meg most. Meghámozom, kiszedem a magját, és hajszálvékony szeletekre vágom, te már feldaraboltad a paradicsomot, amit az olajban dinsztelt hagymára öntünk. Tedd bele a bazsalikomot. Nem, a kertben nincs, egy cserépben van a teraszon. Hagyd főni pár percig, aztán add hozzá a cukkinit, és tedd rá a fedőt. Ne kavargasd olyan gyakran. Az előbb kavartad meg.

Na, most hozzáadjuk a sót, borsot, ebből is egy csipetnyit, abból is. Aztán majd ő beletesz a magáéba egy fél erős paprikát, meg rászór egy marék sót. Sosem ismert mértéket.

Esperina, Esperina

a tyúkokat megitatja,

akármennyi tojást tojnak,

Esperina meg se kóstolja.

A húgaid bukkantak elő a ház sarka mögül, egy szikla mögül, az istálló mögül, kinevettek és elszaladtak. A háború után születettek is furcsa nevet viseltek, és mindig azt kérdezték tőletek, a Viola a keresztnevetek-e. Pedig Esperia, Valchiria, Diamante, Clorinda, akit kis Clorindának vagy Clónak neveztek, hogy megkülönböztessék az anyai nagymamától, Clarice és Nives mind Viola volt. Fioravante káprázatos intuícióval választott nevet nektek. Hat lány, mondogatta, de büszkén, míg az anyja úgy emlegetett titeket, a pisisek, és csak a fiúk érdekelték, Palmira és Abele gyerekei. Abele a nagybátyád, igen.

Te voltál a legidősebb és a legalacsonyabb. Neked kellett magadra vállalnod a házimunka nagy részét, és félig-meddig helyettesíteni a szülőket, akiknek máshol volt dolguk. A piszkálódás, gonoszkodás mindennapos volt: borsot keverni az édes túróba, levágni a másik szoknyájából, sót hinteni az ágyába. Később is megmaradt az a szokásotok, hogy összefogtok egymás ellen, többnyire öten egy ellen, akár anyátok közreműködésével is. Szép sorban mindenkinek át kellett élnie, hogy a testvérei kiközösítik, néha éveken át. Azután megint húgocskám így, nővérkém úgy. Mint kislány korotokban, csak közben kitágult az idő.

Nem felejtem, hogy Valchiria volt a legrémesebb. Ilyen névvel nem is csoda. Magas volt, szép, bár a szája keskeny és álnok, becsvágyó volt, és magabiztos. Úgy hívtátok: a Parancsnok. Akármilyen szegények voltatok, neki mindig varrónő és új cipő kellett. Ha Serafina nemet mondott, mindig titokzatos, de helyrehozhatatlan folt jelent meg a ruháján. Valchiria nem érte be a szövőszéken szőtt anyagokkal, ő mintákat és finom árnyalatokat akart. Nem volt hajlandó szabás-varrást tanulni, mint a többi lány, ő úgysem fog otthon varrt ruhákat hordani. Ha túlfeszítette a húrt, megkapta a magáét az apjától, de akkor sem adta be a derekát.

Fioravante a lányok közül csak neki engedte meg, hogy lovon menjen Montorióba, vagy a képtelen bevásárlóutakra Colledarába meg Tossiciába. De Valchiria jószívűen mindig vett valami apróságot a testvéreinek, bár a legjobbat magának tartotta meg. Amikor felült a nyeregbe, egy-két percig nem mozdult, mintha erőt gyűjtene, mielőtt kirepül a csatatérre, hogy kiválassza a hősöket, akik elkísérik a Walhallába. Hol oldalvást lovagolt, hol szőrén ülte meg a lovat, hol férfi módra, ahogy éppen kedve tartotta. Pompás, királynői látványt nyújtott, ha csak őt nézte az ember, mert Nina, a kanca, akit csak Görbének neveztek, nyilvánvalóan nem ért fel hozzá.

Valchiria több tucat kérőt utasított vissza és alázott meg, hogy azután hozzámenjen egy nála húsz centivel alacsonyabb, de roppant jámbor természetű parasztlegényhez. Két fiuk született, az egyiket Fioravanténak nevezték, és amikor Németországba emigráltak, kollégiumba küldték őket. Sokszor hazalátogattak, a gyerekek miatt. Valchiriának néha németül jutott eszébe valami parancs, ami igazán jól hangzott a szájából. Schnell, schnell!

Mesevilágban éltél, és nem is tudtál róla. Te voltál a pásztorlányka, akit meg akar enni a farkas. Amikor a hó kiéheztette az abruzzói farkast, kiosont az erdőből, éjszaka odasettenkedett a házatokhoz, sötét, óvatos árnyék a réten. Láttad az ablakból, az üvöltése nem hagyott aludni. Libabőrös voltál a hidegtől és az ősi emberi félelemtől. Azután az állat eltűnt a csodálkozásodtól párás ablak mögül, te pedig visszabújtál az ágyba, a húgod testének finom melegébe.

Kihajtottad a nyájat a legelőre, a kecskék az őrületbe kergettek. A birkák mind szép nyugodtan legelésznek az őrzőjük tekintetétől kísérve, az engedetlen, individualista kecskék viszont a legmeredekebb, legjárhatatlanabb helyekre is felmásznak a bokrok zsenge hajtásai kedvéért. A kecske nem szeret lehajtott fejjel legelni, és nem tiszteli a birtokhatárokat.

Hajnalban és alkonyatkor a hosszadalmas fejés ápolta kirepedezett kezedet. A reggelid forralt tej volt és mélytányérban, kenyérkocka ágyon tálalt, vastag túróréteg. Megcukroztad a tetejét, finom volt, de egy idő után azért unalmas.

Június végén, július elején rengeteg szamóca termett az erdőben, félrehúztad a páfrányokat, és leszedted őket, aztán óvatosan beleszórtad egy tölcsér alakúra csavart levélbe. Leültél egy kőre, és békésen megeszegetted, közben összekaristolt lábszáradat bámultad. A szeder is megfeketült a napon, az éretteket mind összeszedted, a pirosakat meghagytad másnapra, a zöldeket meg a következő hétre.

Nem volt szabad a fejed fölött ragyogó csillagokat számolgatnod, mert ha rájuk mutatsz az ujjaddal, szemölcseid lesznek. Talán nem akarták, hogy a gyerekek túlságosan bizalmas viszonyba kerüljenek Istennel.

Szemölcsökkel fenyegettek akkor is, ha a markodba zártad a szentjánosbogarakat, s összenyomtad őket, hogy megfejtsd a fényük titkát.

Ott laktál, ahol a szél születik, vakító, rideg helyen, a hegyek lábánál. Az emberek is ridegek voltak. A gyerekek dolgoztak, de nem annyit, mint a felnőttek, sok családban még a kutyánál is egy fokkal lejjebb sorolták őket. Nálatok nem.

Miért főznél kávét, úgyse isszuk meg… Gyakorolni akarod, mert különben túl nehéz lesz? Ha meglátogat valaki, meg akarod kínálni.

Vedd ki a kávéfőzőt a jobb felső szekrényből, a tésztaszűrő mellől. Hiányzik egy darabja, várj, megkeresem. Nézzük csak, itt van a mosogató alatt, a tisztítószerek között, ejnye, micsoda rendetlenség. Nem, előbb a víz jön, a szelepig, aztán a szűrő és a kávé. Csavard össze, én megszorítom egy kicsit. Hívjuk át Graziettát, a kedvenc szomszédasszonyodat, ő szeret délután kávézni. Addig vedd elő a csészét. A kredencben van, a cukortartóval együtt. Nem, Giovannit most nem kínálhatjuk meg.