AMTAK E-KÖNYVEK

GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN

A KELET NÉPE

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-34-0

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Gr. SZÉCHENYI ISTVÁN

A'

KELET NÉPE.

1841

»Jó hazafinak lenni nehéz, de nem lehetetlen.«

Virág Benedek.

Kik emberi méltóságuk' érzetében anyagi kéjek elibe teszik a' lélek' gyönyörit és inkább ezek után szomjadoznak, lehetetlen, hogy visszaemlékezvén nemzetünk' 15-20 évvel ezelőtti létére, örömrivalgásra ne fakadjanak! Igen földiek! - Élünk még, nem vagyunk holt nemzetnek szerencsétlen rothadt tagjai, nem «Élő szobor» leirhatlan kinok közt. Becsületesen vívtunk; kicsi, nagy, tehetsége szerint. 'S lám azon kevesek is, kik lelkesedésünket fel nem fogák, nyelvünket érteni nem birták, 's nem sejditvén, hogy embernek édesb eledele is lehet, mint a' mindennapi kenyér, szorgalminkban nem osztoztak, sőt utainkat állották, ezen kevesek is mindinkább olvadoznak hazafiságra. Megmentettünk egy uj családot, egy lelkes nemzetet az emberiségnek; - 's hála! «Annyi szív hiában nem onta vért, 's keservben annyi hű kebel hiában nem szakadt meg a' honért». Honunkra hajnal derűl, 's akár mi legyen is sorsa a' magyarnak ezentúl, rút önfertőztetés, gyáva lelki öngyilkolás által állatként veszni nem fog többé. Kivívtuk a' nagy természetbeni állásunkat, 's annak salakjához már nem tartozunk. 'S bár mi legyen sorsunk - oh az érzéseknek legédesebbje! - a' jövő kor, és magasb, az istenekhez közelb álló lények nem fognak undorodással emlékezetünknél elfordulni, nem; mert mint bár parányi 's felette szerencsétlen de derék nép még a' halál' küszöbén is erőt leltünk magunkban, a' tökéletes megsemmisedés ellen szegülnünk, és a' nagy egyetembeni pályánk' keresztül futására nemesen indulánk meg.

Ha a' bátorlétet, a' tulajdonnak szentségét, 's általában a' kifejlettebb, felmagasúlt polgárisodás' kisérőit, mint például, a' családi viszonyok' nemesb elrendezését, 's mind azon anyagi javakat és kéjeket kellő méltánylatra akarjuk venni, mellyek az emberiség' legmagasb fokán álló nemzeteknek sajátai, 's mellyeket kellőleg nem méltánylani buta állatiság, vagy hiú cynismus; akkor mint becsületes emberek nem tagadhatjuk, hogy a' régi zavarhoz képest, ujabb 's kivált az 1760 és 1790-iki időkben kimondhatlan előmenetelt tön Magyarország' lakosa. 'S ha elfogultság és áltatás nélkül vesszük régibb és ujabb honi állásunkat fontolóra, vagy más szavakkal: ha sem állatként nem csuszunk örökleg, mint egyedüli porragasztvány, sem levegőben nem nyargalódzunk szünet nélkül, mint testetlen lény, de e' kettő közt valamelly egyensulyt tartunk, meg kell vallanunk, mikép ujabb időkben csakugyan növekedett Magyarországban a' megelégülhetésnek 's szerencsének tömege. - Távul vagyok ennél fogva, az akkori vezető egyesek, vagy az akkori kormányok ellen legkisebb keserűséget érezni. Nem vagyok illy hangulatban, tudja Isten, nem, sőt azt hiszem, 's erősen hiszem, hogy az, ki most fejledező körülményeink közt - midőn a' legkisebb keseredés is tökéletes elszakadásnak lehet oka - «keserű'» az bizony vagy nem tudja, mit mível, vagy ha tudja, az mit elérni akar, rá nézve tán igen is jó, honunkra bizonyosan nem hoz áldást. Nem keserűséggel de háladattal emlékezem tehát mind azokra, kik vagy a' kereszténység' szelidebb érzelmit terjeszték anyaföldünkön, vagy erős karukkal magasbra emelék a' magyarnak hadi hir- 's nevét, vagy kik bölcs eszközléseik által türhetőbbekké tették a' pór és hatalmasb közti viszonyokat, 's igy tovább. Hála és béke hamvaiknak! Mert Isten és ember előtt az ország' becsét emelték, a' Duna Tisza és Dráva Száva - közti tért lakhatóbbá tevék. Annyi azonban bizonyos, hogy alkotmányunknak, vagy inkább minden alkotmánynak 's képviseleti rendszernek alapköve nihil de nobis sine nobis már már ki vala forgatva sarkaibul, nemzeti életünk pedig, vagy jobban mondva: nemzetünk, mintha a' nagy végórán már túl, csontmeredségben, hideg marasmusban fekütt, elannyira, mikép néhány lelkes barátimmal én legalább, tökéletesen holtnak, és semmi által többé fel nem éleszthetőnek tartám a' nemzeti testet.

Azóta mind alkotmány mind nemzetiség mennyire fejledezett, mennyire virult, mindenki előtt ismeretes, úgy hogy akármilly érdemei lehetének eldődinknek hazánk körül - mit tagadni vagy kérdésbe venni nem akarunk - azon szerencse - hogy ne mondjam «dicsőség» - még is nekünk ujabbaknak jutott, hazánk' állását magasb szempontbul fogni fel; mihezképest mi, jóllehet anyagi kifejtéseket is elkerülhetlen szükségeseknek tartunk, és azokban már becsületesen fáradozánk, nemzeti jóllétünket még sem állitjuk anyagi sarkalatokra, nem; mert nemzeti jóllétünknek t. i. olly jóllétnek, mellyre a' lelkes magyar képes, egyedül nemzeti ujjászületésünk, azaz alkotmányunknak tökéletes kiképzése, 's mindenek előtt: nemzetiségünk megmentése és jövendő biztositása szolgálhatnak alapul. Vagy más szavakkal: ámbár mí felette magasra állitjuk mind azt, mi az embernek legsürgetőbb szükségeit pótolja, és ekkép legelhatárzottabb pártolói vagyunk az anyagi kifejtésnek; ezen felül azt is felette jól tudjuk, milly szerencsés hatása van sokszor az anyagi kifejlésnek a' szellemi kifejlés' előmozditására: mí még is, nemzeti jellemünkhez, állásunkhoz és egyéb körülményeinkhez képest - mennyire mí vagyunk képesek a' dolgok' mélyibe hatni - csak ugy remélünk ránk és utódainkra nézve üdvöt, ha szellemi alapon nyugszik jelenünk és jövendőnk, ha szellemi alapokon emelkedik anyagi kiképzésünk; és nem viszont.

Sokan ezen különböztetést nem fogják fel, mert általában nem egészen könnyü, a' nemzeti élet' szövevényes és néha felette egybebonyolított gombolagábul kiszemelni és felvenni a' fonál' valódi végét, és világosan kitudni, mi a' hatás, mi a' következmény, és elhatározni, mikép 's mennyire hat, és hat vissza egyik a' másikra; ezen felül valamint különböznek egyesek' sajátsági, úgy száz meg száz árnyéklatban mutatkoznak előttünk külön nemzetek' hajlami és végirányai, minélfogva némellyekben az a' legfőbb vágy, mi másoknál kisebb 's csak mellékes tekintet, 's viszont. Igy például, a' franczia népnek - bármilly nagyon áltassa is e' részben szüntelen magát - nem alkotmányos rendszer, nem szabadság, legfőbb vágya, nem; én legalább nem hiszem, és gondolom, még sokáig sem lesz, de ez csak mellékes tekintet; mert ám adjad kezébe csak a' dicsőség' templomának kulcsát, 's öntsed egyszermind a' közvéleménybe azon biztos hiedelmet, hogy ő e' szent lakot fel is birja nyitni, és a' két kamara rögtön két, négy-fal közti, lelketlen teremmé alacsonyul le. Rázzad viszont fel például a' nyugalmas törököt; irtsad ki belőle az anyatéjjel beszítt praedestinatio szellemét és ebbül folyó lelki csendét, 's megint innen származó komoly elhatározottságát; ültesd viszont charybdis és scylla, vagy máskép mondva: a' kormányi csábok és nép-kecsek 's fenyegetések közti alkotmányos bárkára - nihil de nobis sine nobis - minden apály- és dagályival, 's a' szegény törököt a' nevetség' szinpadára állitod! - Igy van minden nemzetnek - valamint egyesnek - bizonyos eleme. Vedd el egynek becsületét, 's nem élhet; másik nélküle is jól van, csak pénzét ne bántsa senki. Egy harmadik a' multkornak isméti eljátszását tüzi ki magának életpályául, és ez eleme; mig a' negyedik vissza soha nem tekint, sőt a' jelent is gázolván, csak a' jövőben keresi a' hajnalfakadást. 'S igy tovább.

«Az élet' külön szakához, a' nemzetek' kifejlési lépcsőjéhez van ez kötve; miszerint régi népnek fő vágya nem lehet gyermek népnek főiránya, valamint az ifjuságtul pezsgő sem osztozhatik az érettebb vagy túlérett kor' hajlamiban». Igy okoskodnak a' fentebbiekrül sokan; de nem helyesen, sőt felette kártékonyan; és azért hozom azt itt közbevetőleg fel, mert fertelmes csalképzet lappang okoskodásukban, 's elannyira, hogy alig van axioma-fényben járó képtelenség - 's pedig fájdalom, ebben jár - melly több keserű kinoknak volna kutfeje, minthogy itt ágzik el a' népek' boldogságát eldöntő, czélszerű vagy oktalan hatás. Ugyanis a' népek' boldogságát ábrándozó theoreticusok, nem különben a' népeket erővel boldogitani akaró hatalmasok' legtöbbjei annyira bizván ezen themának helyességében, mint önmagukban, valamint egyeseknél úgy nemzeteknél egyedül az életszakokat, egyedül a' nemzeti kifejlésnek lépcsőit veszik tanácsaik' és eszközléseik' alapjául, a' helyett hogy egyesek- és nemzeteknek - ha azok boldogitására már csakugyan hivatást érzenek magukban - sajátságait iparkodnának kitanulni, és ügyes orvosként a' baj' gyökérokai mellett az illetőnek még idiosyncrasiai negédjeibe - ha igy lehet mondani - is hatni elég philosophiával birnának. - Az érintett csalképzetnek ösvényén indulva, egy nemzet már érett ingatlan-birhatásra, másik még nem; az egyik felfogni már képes a' szabadságot, a' másik nem; az egynek adhatni már befolyást maga dolgaiba, a' másiktul még el kell tiltani azt: 's igy tovább a' képtelenségek' csordultáig. Boldog Isten! Teremtésednek milliárdnyi meg milliárdnyi számát, egyikét a' másiktul olly különbözőt, 's egymáshoz még is annyira hasonlót, ezernyi külön formáik- és vágyaikkal - melly kimondhatlan változatidban, emberi felfogásunk szerint, legbámulatosb vagy, és elősejdíteni engeded, hogy kimerithetlen különböző alakokban, tudva, nem tudva minden a' nagy egyetemben csak egy czélnak indúl - illy kimérhetlen különbözőségben ember embert, mind egy formába önteni butakodik!

Lehetnek ennélfogva zagyvalék népek, minden nemzeti jellem és alkotmányos formák nélkül igen boldogok. Hiszen a' kormányban rendszeres részesülés - a' nélkül hogy az országos erőműv elveszítné egyensulyát, 's vagy fejetlenségre vagy önkényre dülne, mint a' régi görög és középkori ebbéli kisérleteknél szünet nélkül történt - 's mi nem egyéb, mint a' képviseleti rendszer, csak később kori, néhány századdal ezelőtti találmány. 'S hogy illy rendszer alatt nem létező ember az előtt ne lehetett volna, vagy teljességgel ne lehessen boldog, az képtelenség 's egyátalában nem áll. - Sőt vannak népek - 's illy kevéssé függ a' nemzeti kifejlődés' lépcsőivel össze az alkotmányok' 's nemzetiség' kifejtése iránti hajlam - kik vén korra és a' polgárisodás' magasb fokára jutottak, és az emberi jóllét' sulya - ha azt mázsálni lehetne - náluk felette nagy, a' nélkül még is, hogy nemzeti kifejlődést és a' kormányban részesülést boldogságuk' feltételéül tüzték volna ki; midőn viszont látunk népeket, korántsem legkifejlettebb népeket, kik alkotmány 's független állás nélkül, bár mennyire fejtse uruk anyagi jóllétüket ki, még is csak hamuszinben látják a' természet' minden csudáit, és ekkép leirhatlan belső epedések és kinok közt élik le hosszú és izetlen napjaikat.

Minden népnek valamint meg van geniusa, úgy meg van saját eleme is, mellybül ha kiesik, vagy mellybül ha kiveszed, ketté törik azon költői zománcz, melly nélkül «rideg pálya a' hosszú élet», és melly varázsnak megsemmisitésével szárnya szegetik a' bátor felemelkedésnek, és az emberi kebelben rejtező isteni szikra, álom-kórságba sülyed.

Minekünk magyaroknak elemünk - 's itt van ideje, hogy végre bajaink' legmélyebb gyökérokaiba ereszkedjünk - nem kereskedési elsőbbség, vagy dics- és hírvágy, sem vallásosságbul eredő elmélkedést szenv vagy a' szép művészetek' köre, vagy a' magasb és fellengző tudományokbani buvárkodás, 's effélék, jóllehet végirányunkban ez is mind ki van tüzve, de azért nem elemünk, mellynek emlitésénél vérünket forrni, szivünket dobogni, idegeinket mint-egy villany által érintve lenni éreznők; mert illyes valami, szavakkal le sem is irható csak akkor megyen bennünk végbe, 's csak akkor emelkedünk földi erőnkön tul, és érezzük keblünket isteni tűztül hevülni, mikor alkotmányos szabadságunkrul, nemzetiségünk' fertőztetlenségérül van szó, mikor ezeket fenyegeti veszély, midőn ezeknek megmentése körül eped keblünk.

Alkotmányos szabadság, felemelkedett nemzetiség a' mí elemünk, ez azon kutfő, mellybül mindennek folyni kell. - Ismerjük meg végkép palladiumunkat, 's szünjünk meg örökleg csak keringeni életünk' ezen egyedüli kutforrása körül, mellyet vagy mindig másutt kerestünk, vagy eléggé becsülni és vele józanul élni nem tudánk. 'S hogy ezt eddigelé - kivéve a' nemzet' lelkesbjeit, kik szinte csak sejditék - a' nagyobb rész egy lélekkel egy akarattal el nem ismeré, 's mindig tétovázván, részint korlátlan függetlenségben keresé szabadságát, részint nemzeti életének mind nagyobb és nemesb kifejtése helyett, idegen elemekben kalandozott, s idegen vért szíva ereibe, mint például a' latinságot és germanismust, maga magát tapodta örökleg - okozá, mikép már bizony a' lélekharang' pillanatára jutott a' magyar, 's rá nézve a' koporsón kivűl nem volt egyéb hátra, mint egy szégyenteli elbukásnak emléke.

Oh milly sokszor látám még mint gyenge fiú szegény atyámat búba merűlve, 's már akkor villant lelkemen keresztül, hogy magasbnak, valami sokkal nagyobb érdekünek kell hatni rá, mint családi vagy házéleti bajak' keserűségeinek. Mert Epictetos' elveivel megbarátkozott keresztény férfiú, mint ő vala, illyféle gyötrelmeket mosolylyal türt. Akkor nem birtam felfogni bánatait. Beh nagyok lehettek azok! Később tudám 's most tudom, hogy nemzetünk' alacsony létét gyászolta. A' magyarnak naprul napra mélyebbre sülyedése, és azon reménynélküli nézet, miszerint nem sokára és elkerűlhetlenül fogna éltünk' végórája ütni, okozá olly sokszori keserű epedésit. Felfogá-e, hogy ránk nézve csak ugy lehet még üdv, ha nemzetiségünk' megmentését még alkotmányunk' szeplőtlensége elibe tesszük, nem tudom. Tán nem tulajdonitott a' mind inkább lankadó testnek elég erőt 's életet halálos álmaibul kibontakozhatnia. 'S mióta annyi polgári erényekkel fénylő atyám, mint «magyar» reménytelen szállott sirjába, azóta meg nem szünőleg hasonlitgatám más nemzetek' életjeleit a' magyarnak életfonalával össze; mikép kiismerném: van-e még feltámadása körűl remény vagy nincs-e többé. Életem' legmélyebb feladása ez vala. 'S mindenben tapasztalám, hogy e' keleti rajnak de éppen virága - mert salakja e' nemzetnek mint a' legnemesbnek is van - már már kétségbe esik, 's búban 's mély melancholiában eped mindig valami után, mi előtte is ismeretlen. Míg más nemzetek a' jelenben látszanak élni, 's jellemzetük megelégedés és jó kedv, mintha már elérték volna a' nagy természetbeni állásukat, osztályrészüknek már birtokában volnának; a' magyar - kinek egész létét olly sötét titok fedi - vagy nem remél többé semmit, 's a' multban hiszi örökre eltemetve hir- 's nevét, vagy a' nagy idők' folyamátul vár lelki sebeire írt, 's néha de csak átfutó csillámként, a' messze jövendőben sejti nemzeti fényét, 's látja megnyilni egét. - Figyelmezz a' németnek társasági szellemére, figyelmezz zenéjének jellemére, a' zenének, mellybül olly valódilag tükrödzik ki a' külön nemzetek' legbelsőbb érzelme; 's fogod-e tagadhatni, hogy a' német a' jelenben él, a' jelennek szedi virágit, soha sem epedvén a' jövendőnek koczka-játéka körül. Halljad zenéjét 's akaratod ellen vigalomra gerjedsz, az utolsó húr' elhangzása után azonban vége a' varázsnak, lelkedben nem marad semmi nyom. Laktam sokat németek közt, természetüket magamra alkalmazni iparkodván, 's köztök a' napnak, az egyébként kellemesen töltött napnak bejártával elvágva érzém a' jövendőt, míg a' jövő 24 óra, a' szinte kéjek közt leélt 24 óra végével minden jövendőbeli vágy nélkül szinte megint ott állék, hol tegnap. - Mit érzek viszont magyarok közt, magyarok közt, kiknek lelkét nem bélyegzé még meg az elkorcsulás' szégyene; mit érzek messze a' világ' zajátul magamba vonulva? Bánatot és reményt! Zenditsd meg a' nemzeti dal' gyász-húrjait, 's a' multkor' mélyeibe sülyedve édes kinok közt Berzsenyivel elsirom bús elegiámat, 's ki nem vesz semmi azon hiedelembül, hogy a' magyar nemzet «volt». Fel fel hasad ismét előttem az ég, és édeni kéjjel reppen lelkemen keresztül illy szózat: "Epedésid nem holtakat illetnek, bús hangjaid nem halotti zene, a' jövendő lehet korod." O mennyei öröm! 'S íme sötétre borúl szemeim előtt az idők' folyama megint, 's őrült gyanánt kinok és kéjek közt hánykodva fogyasztom magamat, éltemnek nagy része bánat, a' reménynek sugárjai vajmi gyéren öntnek pályámra fényt.

Igy fogám fel - ahhoz képest, mit keblemben érzek 's mit mondani olly igen szeretnék, felette száraz ecsettel röviden előadva - a' magyarnak, a' magyar nép' jobbjainak más nemzetekhez és kivált a' némethez olly kevessé hasonló lényegét. 'S tagadhatjuk-e - ha belsőnkbe szállunk 's magunkban tisztába hozzuk, hogy fény és mesterkélt öröm még korántsem «megelégedés» - miszerint kinaink hosszúk és kéjeink felette rövidek valának; mert úgyszólván az egész nemzet ál irányokban tévedezve, 's hiú fénytől elcsábítva már már keringett azon örvényben, melly minden sajátságot, minden nemzeti jellemet örökre magába sodor, 's «mellybül az oda egyszer elsülyedt nemzetiség, szabadság, becsület soha, soha többé fel nem merül.»

Ez azonban, hála az égnek, mind «volt». Egyesek' keserves panaszai, mint éles lélekharang, e' köz haláli álmon keresztül végre sok hű kebelben találtak viszhangra, 's mind inkább sejtjük, mind inkább hiszszük, hogy nemzetünk még «lesz». - Jóllehet még most is, sokszor zárva előttünk az ég, és elhágy bennünket a' remény, még is naprul napra gyérebbek lesznek a' hihetőségnek azon kinos számai, hogy «voltunk», 's kifejlődésünknek minden symptomái 's kivált azon erő, mellyet nemzeti testünk minden rosz nedvet 's idegen anyagot magábul kivetni törekvő küzdésében fejt ki, nyilván 's egyenesen arra mutatnak, miszerint ha nemzetünk, fájdalom tán nem «lesz» is, de minden esetre és szoros számolásilag «lehet».

Mivel azonban gyalázatosan a' nemzetek sorábul ki nem töröltetünk többé - miért áldom sorsomat, 's örömkönyűket sirhatnék, mert hála, nékem is volt benne csekély részem - még korántsem következik az, hogy jövendőnk teljesen biztos lenne. De ha biztos volna is az, 's hosszú időkre terjedne, éppen nem foly, miszerint nemzeti kiképzésünknek azért okvetlen nemesnek, nemzeti terebélyedésünknek az emberiségre nézve okvetlen nyereségnek, 's általános létünknek a' nagy egyetem' feldicsőitésére biztos lépcsőnek is kellene okvetlen lenni. Nem, nem, mind ez legkevesbé sem következik.

A' pont, mellyen most állunk s az, vagy jobban mondva: nemzeti létünk körül tudomásunk ma csak az, hogy nemzetünk él, 's hihetőleg élni fog; tovább semmi. Miképen fejlődik azonban, becsülettel, haszonnal, disszel fogja-e futni keresztül pályáját, vagy az emberiségnek azon számos vén népeihez lesz-e sorozva, mellyek előtt a' szabadság, noha elemük, mindig fejletlen problema maradt, 's mellyek ekkép csak a' farkasnak függetlenségi köréig valának képesek felemelkedni; vagy viszont azon nemzetek' osztályába jut-e a' magyar, mellyeknek fő tengelye az anyag, 's csak mindig csak az anyag, irgalmas Isten! ez még mind homályban rejtezik.

Én nem tartozom azok közé, kik 15, 10, sőt még kevesebb évvel ezelőtt azt gondolván "Nem él többé a' magyar" pipáikat szolgáik által megtöltetni parancsolták 's ólomként ültek az ébredező hazán, vagy külföldre szívták a' hon' vérét; 's kik most éppen annyi bölcseséggel megint azt hiszik: "Nincs veszélyben többé a' magyar" és ennél fogva ismét, jóllehet most tán kevesebbé füstölve 's idegeneskedve mint azelőtt, de még is dologtalan unalomban ölik a' hont; - sem azon gyáva osztályhoz, melly azelőtt sem, most sem 's soha sem akar helybül mozdulni, 's azt tartván, mikép holta után - de akkor nem bánja - következnék be az egész emberiséget elsodorva a' nagy özön, hazai erőmüvünk' megindultakor is remegett, most hogy egy kissé rendezni kellene azt, ismét remeg 's természeténél fogva mindig remeg; - sem azok közé, kik ezelőtt, midőn még sötét volt, halálmadárként szakadatlan azt huhogák: "Mindennek vége már" és egész erejüket bánati képzelgésekben meriték ki, most megint mert hajnallik egy kissé, tüzzel vassal késztik az alig lábadozó nemzetet szinte futásra, hogy szaporábban érne czélt! Nem, ezen osztályokhoz nem tartozom, ennél fejem következetesb, 's valamint erőmet, bármilly csekély legyen is az, a' hontul elvonni bűnnek tartom, úgy nem szököm kétségbeesésbül rögtön elbizottságra, 's mint hóbortos politikai költöncz híg velejével, meg nem emésztett theoriáival, 's még is olly erős önhittséggel, nem tétovázok jobbra balra, hanem a' miként akkor, midőn a' legnagyobb rész még alutt, 's csak a' lelkesebbek nem estek kétségbe, bátorkodám, 's egyedül hazafiúi kötelességemnél 's férfiúi meggyőződésemnél fogva a' nemzetet halálos álmábul kiméletlenűl felriasztani, 's hangosan azt hirdetni, hogy a' magyar még «lesz», hogy a' magyarnak még «lenni kell»: azonképen kiállok szinte ma is síkra, számosb évekkel vénebb ugyan, 's igy töröttebb testtel, de lélekben erősb, 's azt harsogtatom az egekbe megint - bár induljanak holt testemen keresztül, bár gázoljanak becsület- és jó hiremben - «Veszély fenyegeti a' magyart». 'S valamint akkor mondám - 's errül itéljen a' jövő kor - «Álomkórságban dermedez nemzetünk; de még van idő a' felébredésre, sok azonban többé nincs»: úgy most megint azt mondom, - bár hallanák, kiknek anyaföldünk drága - «Zavarnak vezéreltetik a' nemzet; de van még idő a' bal irányok' elejét venni, van idő az itt ott lappangó 's még most tán igen, de később többé nem fékezhető tüzeket oltani, sok azonban már nincs!»

Igen, drága Földiek, jövendőnknek alapja nem egyéb mint: N e m z e t i s é g ü n k '  b i z t o s i t á s a ,  n e m e s b  k i f e j t é s e. Mennyivel édesb tehát jelenünk búsan leélt napjainknál. Valódi elemünket megismertük, gyáva öngyilkolás által el nem veszünk többé. Hála, üdvözlet! Örömünk azonban, bár méltó, ne ámítson el, mint diadalos hadat győzelem, Istenért ne! Mert valamint ez vesztheti ismét el a' diadal' legszebb gyümölcseit, sőt még ellene is fordulhat az ingó szerencse, ha minden gondokbul idő előtt kibontakozik: úgy mi is elveszthetjük még - ha becsületünket a' világ előtt többé nem is - mind azt, mit eddigi előmeneteleink után biztosan várhatnánk. Igen, ezt mind elveszthetjük, sőt hihetőleg el is vesztjük - milly kincs volna ez - ha a' legmélyebb bölcseséggel nem folytatjuk diadalmi pályánkat. Igen a' legmélyebb bölcseséggel; mert valamint csuda volt nemzetünket olly közel a' sírhoz, ismét az élők közé visszalépni látni - az emberiség' évrajzaiban hallatlan eset, 's közvetlen isteni befolyás -: úgy nem távul esik a' csudátul, nemzetünket olly felette szövevényes körülményei között, gordusi csomóként egybebonyolított mivoltában alkotmányos férfiúságra emelni. 'S ha istenek nem könyörűlnek, halandó illyest soha nem visz végbe. Az istenek azonban - ne felejtsük - megúnják érdemtelen buta csoportokat boldogságra ugy szólván szüntelen kényszeríteni, 's végkép egyedül azokat veszik pártolásuk alá, kik legszebb ajándékukat - az elmebeli tehetséget - becsülni, kifejteni tudják, 's nem vakon vagy szenvedelmeiktül ostorozva, de gondos előrelátással élik éltüket.

Ha arrul volna szó, mikép Magyarországnak néhány keményebb útja támadjon, itt ott némi gyár emelkedjék fel, mocsárainak része csapoltassék le, Gazdasági Egyesülete tagjaiban növekedjék, egy két vasút, egy két vízcsatorna szeldelje síkjait keresztül, a' budapestin kivül még egy pár hidacskája legyen; szóval, hogy valami provincialis ephemer fényre vergődjék némikép fel: ám akkor hajtsa, korbácsolja kiki kénye és kedve szerint - ehhez nem nagy bölcseség kell - mint iskolás növendék csigáját, úgy a' hazai mozgonyt, mit árt? Majd lesz erős kéz, melly szintugy «kény és kedve» szerint mozgásba és rendre hozza azt ismét, ha tán bukdosnék vagy eldülne.

De itt nincs illyesrül szó; mert ha csak illyesrül volna, ha csak illyesrül lehetne szó, - jóllehet mind ez tagadhatatlanul szép és hasznos felülépitmény - büszke érzéssel mondom, én, nem szólnék, soha sem szólottam volna, 's férfiúi becsem' öntudatában hátat fordítnék, 's hátat fordítottam volna rég' szánakozással az egésznek, 's más elemben költöm éltemet, másutt keresem szerencsém'.

A' magyar népnek - mint én fogom fel, 's ha nem táplálna gyermek koromtul fogva ezen remény, 's ezen remény nem emelkedett volna férfiúi koromban éltem' leghatározóbb pontján eldönthetlen szent hitté, a' nyilványos élet' mezejére fel soha nem lépek - a' magyar népnek nincs csekélyebb hivatása, mint képviselni - Europában egyedüli heterogen sarjadék - ázsiai bölcsőjében rejtező, eddigelé sehol ki nem fejlett, sehol érettségre nem virult sajátságit; sajátságit egy törzsökfajnak, melly, jóllehet mindent maga előtt ledöntő dagályként már több ízben gyászba boritá földgolyónk' legkiképzettebb részeit, 's fel fel bőszülésiben mint isten' ostora mindenütt vérrel járt, bizonyosan annyi különöst, 's erejénél fogva, bizonyosan annyi jót és nemest rejt magában, mint az emberi nemnek akármelly lelkes és erős családja, csakhogy mint azoknál úgy ennél is, külön sajátsági árnyéklatokban: a' korlátlan tűznek nemes hévre, a' vad erőnek bajnoki szilárdságra, a' romboló ittasságnak nagylelküségre kell tisztulni, felemelkedni.

Az emberiségnek egy nemzetét megtartani, sajátságait mint ereklyét megőrizni 's szeplőtelen minemüségében kifejteni, nemesíteni erőit, erényeit, s így egészen új, eddig nem ismert alakokban kiképezve, végczéljához, az emberiség' feldicsőitéséhez vezetni, kérdem, lehet-e ennél minden kesertül tisztább érzés; 's ha csak mint hangya illy megdicsőitéshez egy paránynyal is járulhatni, van-e ennél emberek közt, kiktül lelki örömök el nem zárvák, édesb osztályrész?

Kiképzett nemzet, érettségi fényében, a' természettül, az istenektül nyert diadaliban olly nagy, annyira bámulandó, olly dicső, hogy illy kiképzésnek körébül, bár minden vérrokonság nélkül is kitagadva nem lenni, már nagy boldogság; hát ha még saját vérünk' feldicsőitéséhez járulhatunk, ha mincsaládunk' ujjászületési szent küzdésében vehetünk munkás részt, 's illy édeni kéjtül nemcsak el nem tilt minket a' már lefolyt, kérlelhetetlen idő, sőt biztosan - bár meszsze távulságban - tünteti előnkbe a' sikert! Oh Ti hazánk' reményei, kiket századok' korcs szelleme, anyatéjjel beszítt elfogultságok 's álnevelés, minden emberi méltóságbul egészen ki nem vetkeztetett még; nem reszket-e bennetek a' szív, nem emelkedik-e a' mindennapi unalmak' nyomorúlt körén lelketek magasan túl; nem derűl-e, öröki sötétség után, eddig soha nem ismert, 's mindig csak mint álfény kínosan kecsegtető világsugár bennetek végkép mint bíztos remény fel; nem olvadoz-e haláli fagytul összezsugorodott, már már minden bizodalomnak elzárt kebletek, mint tavaszi langytul íhletve, eddig soha nem érzett édes melegre; nem érzitek-e nyilván minden ereitekben azon varázsnak megszüntét, melly elődeink' bűneitül ránk szállva, mint valami ismeretlen nyavala szakadatlan dúlt nyomorult hazánkon, mint átok századokig legszebb reményinken fekütt; nem hangzik-e bennetek nyilván isteni szózat, hogy hivatástok nem sybaríti állatiság, nem halotti tornak meg nem szűnő rest ünneplése? De Ti vagytok meghíva egy sarjadék népet megmenteni, Ti egy fejtetlen törzsökfajt képviselni. Merjetek nagyok lenni, Ti, kik valami jobbra vagytok meghíva, születve, kik egy szebb jövendőnek lehettek urai. Lépjetek végkép valódi hazátokba, «mellyen kivül nincs számotokra hely.» Ne engedjétek magatokat kitagadni a' halhatlan ember' legnemesb igazibul. Ismerjétek meg a' lélek' örömeit, nincs az ellentétben az anyag' kéjeivel, sőt valamint munkás ember nagyobb kéjjel izleli száraz kenyerét, mint a' dologtalan fűszerezett lakomáit, úgy örűl a' lelkében tiszta, ha tombolással nem jelenti is ki belső kéjeit, a' természet' legkisebb adományának is inkább, mint kinek lelkén, az anyagi világ minden kincseinek birtokában, állati szenvedelem uralkodik, bár mint rugná is maga alatt pezsgő negédtől fel a' port, 's bár mint volna mosolyi ránczba szedve ajka mindig.

Minél inkább távozik ember az anyagtul 's emelkedik felsőbb lények felé, annál inkább tágul boldogsági köre, 's így bizonyos - bár mit mondjanak a' régi iskolák' némi sáfári, kik szerint: több szerencse rejtezik az együgyűség' lépcsőin anyagi kéjek közt, mint a' kifejlettnek erkölcsi körében; mihez képest ha lépcsőrül lépcsőre lejebb ereszkednénk, végkép, a' medvének kellene irígyleni barlangi létét, 's nem sovárgani Newtonok, Galileik' felszentelt velei után, milly képtelenség! - 's így bizonyos, minden kétségen túl fekvő 's tökéletesen eldöntött dolog, hogy a' polgárisodásnak minél magasb fokára emelkedik nemzet, minél több és nagyobb erényeket fejt ki, annál izletesebben éldeli a' föld' minden kincseit is, és ekkép kétoldalú, összetett természeténél fogva, boldogságának sulya is annál nagyobb.

Lepergett már a' régi iskolák' azon tana, miszerint másokat vagy saját magunkat minden ok nélkül sanyargatni kellene, miszerint erény volna másoktul vagy minmagunktul megtagadni a' föld' javait. A' zavart eszmék ezen időszaka lefolyt, és elismert igazság' fényében áll jelenleg előttünk, hogy miután boldogság utáni vágy legvégsőbb irányunk, emberi hivatásunknak úgy felelünk meg leginkább, és ekkép természetünkhez képest a' tökélynek annál magasb lépcsőjére emelkedünk, az Istennek minél több mind lelki mind anyagi adományiban iparkodunk részesültetni embertársainkat, 's iparkodunk részesülni minmagunk is.

Fejtsük ki tehát az anyagnak is minden kéjeit tartózkodás nélkül, sőt részesüljünk 's részesültessünk másokat is azokban lehető legnagyobb változatban, hiszen ez által egyedül a' nagy természet' törvényeit teljesítjük; csakhogy - 's itt az elválasztó határ - a' maradandónak, a' léleknek kifejtett gazdagságai szolgáljanak boldogságunk' alapjáúl, 's ne az anyagnak olly hamar elhervadó kincsei.

'S ha igaz, hogy Isten' adományit kifejteni és azokkal józanul élni nem egyéb 's éppen annyit teszen, mint emberi helyzetünknek megfelelni, mint Istent imádni; 's ha igaz, hogy azon boldogságot, mellyre milétünknél fogva emelkedni képesek vagyunk, egyedül szellemi alapokra állitva érhetjük el, úgy üljünk ünnepet, 's áldjuk sorsunkat, mert a' szellemi legnagyobb boldogság, minden emberi szerencsének talpköve, tárva előttünk. Tárva, mert fiatal még a' nép, 's mind inkábbi erőre virúl, mellynek tagjai vagyunk, 's így a' legnemesb, a' legdicsőbb dologban, egy nemzet felemelésében vehetünk munkás részt. Ha azonban azt gondoljuk, hogy illy felette szövevényes munkát nem ronthatunk el, mintha az el nem volna rontható; vagy ahhoz többé legkisebbé sem kellene járulnunk, mintha az már mint valami növény maga magátul nőne; vagy azon szánakozó hóbortosságban élünk, mikép minden összefüggés nélküli rögtönzések vagy sehol nem sikerült 's csak könyvekben létező kisérletek által fognók a' magyar nemzet' dicsőségét következtetni: akkor vagy éppen nincs, vagy ittas lázban van velőnk.

Darabosan oda vetve már több ízben felszólalék illy hangon, drága Rokonok, mikép arra ébreszteném a' figyelmet, hogy hivatásunk nem csekélyebb, mint eredeti sajátságunkat kiképezve, a' világot egy új nemzettel gazdagítani meg, mit azonban csak kitűzött terv szerint érhetnénk el; de szavaim nem találtak nagy viszhangra. 'S ha tán némi kebel sejté is, mit rejt lelkem, úgy hiszem, ezek előtt is felfogásom jobbára rejtély maradt. - Sokan nézeteimben egyedül a' képzelődő tehetségnek nyavalyás kinövéseit látták, azon hazai bajt, melly, fájdalom, annyi régi magyarnak örökségi tulajdona, vagy még többszer annyi fiatal magyarnak a' sok olvasás és kevés emésztés utáni saját szerzeménye, mintha én a' durva, mindenben hátra maradt, kivált lelki kifejlésben pangó Ázsiának vadoniba akarnám visszarántani Európa' fejledező népét a' magyart, mintha én valami sajátsági de hasztalan nimbusnak, valami képzelt javaknak elérése végett akarnám feláldozni mind azon hasznost, mind azon bizonyos jót, mit a' magyar kiképzettebb nemzetekkeli surlódása által Europának tisztább legében már sajátjává tön, már bír. - Mások puszta fecsegésnek, hiú viszketegnek vevék illyféle kifakadásimat, mikép szokatlan ömledezésekkel erős és különös 's még is semmit sem mondó 's így egy pártot sem sértő állításokkal «Éljen» riadásokra gerjeszteni a' karzatot, lett volna minden czélzatom. Én azonban mind ezt nem akartam, és ha félre értetém, 's rejtélyesek valának nyilatkozásim, vagy azokat olly nyomorult kutfőkből fakadóknak hitték sokan, mint érintém - tán magam vagyok legfőbb oka; mert ugyan miért nem szólottam világosan, minden lepleg nélkül tökéletesen kimerítőleg. Ezt azonban miért nem cselekedtem, megmondom; titok ne legyen többé köztünk, mert valóban itt van ideje Themistoclesként felkiáltani "Üssetek bár, de hallgassatok meg."

Mióta élek, kimondhatlan vágy létezik lelkemben, Magyarország' kifejtése, a' magyar nemzet' feldicsőitése él minden csepp véremben. Azon remény azonban, mikép nem csak költői képzelgés, de száraz felfogás szerint, lehetőségét sőt hihetőségét is látám feltámadás - és nemzeti ujjászületésünknek, csak később, jóllehet már hosszú évek előtt derűl bennem fel. Hideg, csalhatlan számok - mert nemzeti élet' symptomáinak is vannak csalhatlan számai - azt mutatják, hogy midőn Europának, vagy jobban mondva, a' civilisált világnak szinte minden népei elérték már tetőpontukat, 's vénülésnek indulnak, a' magyar népnek csak most derűl hajnala, 's olly nyára, olly fénye fog bekövetkezni, a' millyent a' 24 órai ész, t. i. az ész' többsége csak távulrul sem sejt, a' rozsdáiban elsűlyedett magyar nem is képzelhet, a' magyar sphaerábul kiesett német-magyar pedig gúnykaczajjal illet, és a' millyent csak néhány lelki rokon, és fájdalom, vérünk' egyedül azon töredéke foghat fel, melly minden gyakorlati tapintat nélkül, örökké theoriákban és szebb jövendőben kalandozik, a' nélkül hogy hideg vérrel kiszámítni birná; ezen szebb létre mikép lehetne jutni is, és ekkép nemzetünknek nem hasznosb, sőt ártalmasb, jóllehet méltóbb osztálya, mint az, melly az anyag' alacsonyságibul soha ki nem bontakozhatik. Minden jelenetek jövendő fényt mutatnak nemzetünknek, minek jövendölésére egyedül fontolgatás, más nemzetek' kifejlődésének ismerete és nemzetünkkeli egybehasonlítása, és semmivel több jóslói tulajdon nem kell, mint előre megmondani, hogy

"A kisded Makkbul, ha nem romlott, idővel termő
Tölgyfa lesz, csak senki el ne gázolja"

mi 13 évvel ezelőtt első munkámnak vala jelszava. 'S így lön, hogy vagy 16 évvel ezelőtt, kimondhatlan 's több napi belső küzdések után, 's csak akkor, mikor látám, hogy senki azon tán egy kissé magasb néző pontrul nem fogja fel nemzetünk állását mint én, vagy ha igen, nem mer, 's ujraöntés helyett mindig csak nyomorult foltozás van napi renden, bizonyos órában - és soha el nem határozom magamat, ha egy nemes lény nem igéri, mikép ő fogna mellettem hű kebellel állani, midőn minden részektül félreértve, végkép egészen magamra volnék hagyva - megesküszöm magamnak, tehetségemben semmit, tiszta szándékomban, férfiúi szilárdságomban annál többet bízván, hogy miután világosan mutatkozának lelkem előtt nem csak a' feltámadásnak, de nemzetünk' egykori nagy kifejthetőségének is legbizonyosb jelei, mindent el fognék követni, ha bár magam maradok is, ha bár vesznem kell is, mit e' kettős czélnak elérésére cselekedni lelkem sugal. És akkor lépek, fejedelmemhez leghűbb 17 évi katonáskodás után, hátra maradó éltemet a' hazának szentelvén, a' nyilványos élet' tövis-mezejére, 's itt meg kell vallanom - bocsássatok meg drága hazafiak, mert tudja az ég, ez nem hiú elbizottság' szüleménye vala - azon komoly elhatározottsággal, hogy én fognám, ha senki más, nemzetünk' egykori fényének megvetni alapját, vagy legalább ezen czélnak szentelni vég lihegésemig földi pályám. A' nemzeti testben egy parány, alacsony helyen álló kapitány nem csekélyebbet tűztem ki magamnak, valóban nem, jóllehet senki - 's remélem ez majd ki fog tűnni - senki nem tekinte mélyebben a' szándéklott kivitelnek lehetlenséggel határos tömkelegébe, mint én. És ez mennyire igaz, 's én mennyire fogám fel kimondhatlan szövevényes körülményeink közt a' teendők sorát, és czélaimhoz milly keserves utakon közelgeték, 's mi minden van még lelkemen, mind ezt most, és más alkalommal minden lepleg nélkül előadandom. Itéljen itteni állításaimrul a' jövendő, mellyel - 's félre minden túlszerénységgel, félre most, midőn mindenre még a' legellenségesb felfogásra is el kell szánva lenni - érzem, hogy földi pályám 's itt létem némileg egybeszőve van. Addig is azonban annyit mondhatok, és ezt eldönthetlen bizonysággal mutathatom bé, hogy semmit sem tettem rögtönzésként vagy pillanati felhevülés' következésében, de minden lépteim, minden tetteim - habár lelkesedésem néha az egekbe ragadott - egy előre kiszámlált messzeható tervnek szüleményei. Vérem meggondolatlanul 's kitűzött elveimmel ellenkezőleg - bár, tudom, vajmi sokan hitték ezt - soha el nem ragadott; 's pedig, mert nem szenvedelembül léptem a' nyilványos élet' mezejére, de kötelességérzés utáni elszántságbul, minthogy - és ki kell végkép ezt is kereken mondanom - véremnek felette kevesét tudtam szeretni becsülni több évvel ezelőtt, 's néhány lelkes barátimon 's hazánknak fiatal reményein kivül, általán véve a' magyar nemzetet inkább a' jövendőben szeretem, mint a' jelenben, azaz: általán véve inkább a' kifejlett magyart szeretem és becsülöm, a' millyen ő Isten segítségével lenni fog mint szeretem és becsülöm a' magyart, a' millyen nagy része még ma.

'S ugyan kérdem, mutatott-e volna legkisebb körülményismeretet, legkisebb előrelátást - mellyekkel némileg birni szinte szerénység' megsértésével dicsekedem - ha azt, mit ma is kinosan 's csak azért cselekszem, mert honunkat veszélynek indulni látom, és ekkép minden tekinteteknek szünni kell, tiz, tizenöt évvel ezelőtt minden lépcső, minden hozzászoktatás nélkül egyszerre tárom fel? Tiz, tizenöt évvel ezelőtt, mikor magyar magnásnak legalább ujabb korban férfias fellépte még olly divatkünti; mikor számosb kormány' embere előtt a' honbálványzónak 's hű jobbágynak ugyanazonsága még aenigma volt? Ha akkor, midőn a' casinókat, a' lóversenyeket, 's illyféléket tervezem, azt mondom: korántsem az végczélom, mikép társasági kellemeiteket neveljem, a' lótenyésztést mozdítsam elő, 's így tovább, noha egy úttal mind ezeket is kifejteni felette hasznos, de azért még is csak mellékes tekintet; hanem fő czélom az, hogy hazánk' erei központosuljanak; a' megyei, városi, magnási, nemesi, polgári, vallási, nemzeti 'sa't. különzések egy magasb czélra olvadozzanak össze; az ember nem mindig czíme és állása, de mint ember belbecse után latoltassék; elmesurlódások által a' nemzeti legnagyobb kincs, a' kiképzett, előitélet nélküli emberi velő mindinkább növekedjék, 's kellő helyére emeltessék, mikép felébredjen a' közlélek, 's így erősb legyen a' haza, és dicsőbb a' fejedelmi szék. Ha mind ezt, 's illy 's még messzebb ható nézetimet dobra verem, 's mind azon gyümölcsöket előre prognosticálom, előre jövendelgetem, miket ezen intézvények 's általában hatásom eddigelé maguk után hoztak, 's miknek elmulhatatlanul és szoros tudományilag be kellett következniök: kérdem őszintén, átszökhetem-e mind azon korlátokon, mellyeket előmbe raknak; az annyiszor megcsalt és ekkép olly annyira bizodalmatlan magyar nem fordít-e nékem rögtön hátat; az elszigetelt Oligarcha pedig, melly előtt minden elsőbbség halálos bűn, nem gyul-e haragra, hogy egy kilépett félig meddig eldorongolt kapitány ollyasmirül de még tervet is merészel koholgatni, mi neki a' magas hivatalban, vagy legalább a' magas képzelgésben levőnek soha eszébe nem jutott, de mirül nem is álmodott; a' nagy tömeg viszont, melly mindig a' legközelebbi benyomásnak áldozatja, nem hangoztatja-e néhány «Elmésditül» vezérelve a' minden sikeretlen erőlködésre olly igen illő "Sokat akar a' szarka 'sa't," gúnymondását; 's végre a' helyett, hogy most bár törött testtel, de lelki megelégedéssel tekinthetek vissza nem egészen hiába élt napjaimra, sőt némi egyéb munkálkodásim sikere mellett ablakaim alatt ülöm egy mind inkább fejledező szinte szövevényes tervem' ünnepét, melly miatt annyi sárral mocskoltatám, minek nem sokára szintúgy minden lepleg nélkül közlendem történetét, nem panganék-e szárnya-szegett én is a' hígvelejű javaslattevők' azon sorában, kiknek semmi nem sikerül; 's nem volnék-e én is - mint sok más megbukott tervező - arra szorítkozva, hogy saját felszinűségem leplezéseűl a' kormány' utamba állására fogjam bajomat, vagy egy kis vigasztalás végett én is nagy lelkesedéssel hangoztassam a' hazai nótát: "Minden elveszett már Mohácsnál 'sa't."

Közdolgokbai avatkozásom nem volt alkalmi darab rövid jelenése, mint mikor színpadon hal meg honáért a' hős, és fél órával később jó ízűn vacsorál; nem azon bohózatok, vagy is inkább azon dráma' egyike, hol a' felébredt magyar «neki rohan», tulajdonkép nem tudja, minek; elsüti pistolyát, szinte nem tudja tulajdonkép, mire; és ekkép nyert babér-koszorúin már felhőkbe repül, vagy ismét Bécs - - - vagy alvásnak indul. Sem nem volt a' magyar közélet' mezejére léptem valami hirtelen véletlennek következése, vagy bizonyos dagálynak munkálódása, melly engem akaratom ellen odébb sodor, vagy végkép a' megbántott hiúságnak és ekkép valami keserűségnek szüleménye. Nem, illy szerepeket nem játszám, 's illy kútfőkből nem vevé eredetét munkásságom; nem, mert ennek vallásos magambatérés 's földi állásom' megismerése' következtében egyedül lélekismeretem' azon szózatja szolgált alapúl: hogy ha a' magyar kiváltságos fő nemes, birtokkal, meglehetős fővel és ép tenyérrel ellátva, irígylésre méltó helyzetében nem tesz a' hazáért semmit, de kötelességének teljesítése helyett sülyedni engedi vérét, sőt annak sülyesztésében még maga is veszen részt, hogy akkor Isten és ember előtt nincs joga a' kormányban vagy népben találni hibát; 's ekkép ha elhal a' nemzet, száműzetik a' szabadság, az főkép ő bűne.

Igen jól tartom emlékezetemben és tartám mindig, - bár tennék mások is - hogy «nincs vétkesb elfogultság, 's melly több földi bajaknak volna kútfeje, mint másokat vezetni akarni ahhoz kivántató tulajdon nélkül.» - Lélekismeretem azon sugalását tehát, mellynél fogva szüntelen hangzott belsőmben "Ha nem te, miért más" korántsem oda magyarázám, mintha nékem valami vezető szerep jutott volna osztályrészűl, Isten mentsen; de hideg megfontolás 's férfiúi érett elhatározás utáni kis közéleti pályámat olly hangulatban kezdém meg, mint mikor hajótörésnek induló szerencsétlen család' megmentése végett, látván hogy másunnan jobb segitség nem jő, erejében nem, de egyedül tiszta szándékában bízó hajós ül gyenge csolnakára.

Becsületesen közlegénykedni vala czélom, 's mindenek előtt azon lidérczet eloszlatni, mellyet a' félénk látni képzelt, a' gaz pedig mint valóban létezőt hirdetett, 's mellyrül száz árnyéklatokban meg nem szünőleg folyt a' mese; azon lidérczet eloszlatni, miszerint ide lent sokan mindig szívtelen combinatiokat láttak Bécsben forralni a' magyar ellen, mintha őt olvasztgatni, rabigára fűzni volna a' terv; oda fent viszont nem kevesebben a' legkisebb élet' jeleiben is bűnös czimboraságot birtak szemlélni csak, sőt még elszakadási, elválási eszmét is; mihezképest, jóllehet szüntelen felszólítánk egymást kölcsönös birodalomra, 's magunkat és a' világot e' tekintetben szinte kölcsönösen számtalanul már rászedénk, általános bizodalmunk, a' millyennek t. i. alkotmányos kormány és alkotmányos nemzet közt lenni kellene, vesénk' legelrejtettebb redőiben egymás iránt még sem volt. - Mint házassági összeköttetésben, hol mind a' két rész olly tulajdonokkal bír, mikép felette boldog lehetne az «Unio», de az a' részek' véralkati különbségei miatt még sem egészen az, csudákat mivelhet az emberséges barát, habár nagy köszönetet beleavatkozási után rendszerint nem arat is: úgy, hittem és hiszem most is, fognék én, mindent fontolóra véve legtöbb igazi hasznot hajthatni, nem ám magamnak, de mind hazámnak mind fejedelmemnek, ha becsületes barátként oda fent, habár az nem tetszenék is, száz árnyéklatban mindig azon themán indulnék, hogy a' nemzeti erő' kifejlődése korántsem láz sőt örvendetes jel; ide lent viszont azt pengetném külön változatokban szüntelen, bár tetszenék bár ne, mikép a' kormány, ha mindenben nem találná is el mindig a' czélt, azért szándéka még sem volna rosz. - A' nemzeti mind szellemi mind anyagi gazdagságot, itt ott lappangó 's eldiribolt erőnek egy egy czélra egyesűlő varázsa által előmozdítani, vala fő eszmém. 'S miután a' fő és nemesi rendek' elkorcsultában véltem látni nemzetünk' legnagyobb baját, annak örültem leginkább, hogy Isten éppen ezen sorra kegyeskedett mély bölcseségében állitni, 's nem azért, mikép ezen osztályt szinte korcs és kötelességét felejtő személyemmel szaporítsam sőt még grófi czímem vagy kamarás kulcsomtul fel is fuvalkodjam, hanem hogy mint rokon 's ugyanazon színű vagy inkább ugyanazon egy soron álló, nagyobb sikerrel hathassak nemzeti családunk' ezen leghatalmasb és aránylag még is leghátramaradtabb részére; nagyobb sikerrel mondom, minthogy gyakorlatilag eldönthetlen igazság marad az, hogy habár fáj is a' megérdemlett gúny és a' méltó leczkézés, azt még is inkább tűrjük, és makacs fejességre nem olly könnyen fajulunk, ha magunkhoz hasonlóktul vagy magasb állásuaktul 's nem idegenektül vagy éppen alulrul nyujtatik az; és így támadának, az időhez 's körülményekhez alkalmazva - mennyire birta tehetségem - majd csípősb, majd engesztelőbb nyomtatványim. Munkássági körömet a' messze jövendőbe tűztem, minthogy bármilly sokszor voltam is közel - előmenetelünk' csigahaladását tapasztalván - béketüretlenségemben bőrömbül pattanni, mindig volt valami bennem, mi nemzeti sülyedésünket ollyannak szemlélteté, mellybül mint lassú nyavalábul ismét csak lassan lehetne kiemelkedni, 's ekkép lelkem' parancsára, ha kellett, mindig hallgatott a' vér. - A' hazafiságot, a' nagylelküséget mindenütt erőm szerint kitüntetém, de melléje rendszerint egy kis számolást is ragasztottam, és azon igen egyszerű okbul, mert méltányos engedményekre ohajtám lassanként csábitgatni kiváltságos rokonimat. Már ha azt mondom: milly hasznos a' «do ut des»-nek themáján a' czélszerű engedmény, miszerint már a' puszta jó számolás is parancsolja illyesek' minél előbbi eszközlését; úgy hiszem, nem cselekszem czélszerűleg, mert «nyilványban» egyedül haszonért nem teszen semmit sok magyar; ha ellenben egyedül a' nagylelkű tettrül, az emberi kötelességekrül, a' halhatlanságrul szólok, úgy tartom, megint nem teszek emberismeretileg, minthogy szinte sok hazámfia szintúgy nem teszen semmit, ha «magányban» nem érez egy kis hasznot; 's így ollykor a' leghasznosbra is adni egy kis halhatatlansági köntöst, korántsem árt. Közleményeim darabosak valának 's természetesen, mert az olly számtalan legsürgetőbben tenni valók' sorát, kivált középszerű tehetségemhez képest, valóban nehéz volt, következetes összefüggésben adni elő; 's még azért is, mert nem tartám tanácsosnak, a' bennem tökéletes egyhangzásban levő - jó vagy rosz, az más kérdés, de minden esetre tökéletes egyhangzásban levő tervvel, roskadó hazánkba úgy szólván kapustul rohanni be. Későbben azonban - mint tudva van - nagyobb rendszerrel lépek fel, 's maig az eddigelé általánosan előadottakat bizonyosan részletesen, és alkalmazási tekintetben fejtem vala már ki egy egészen be végzett systemára; ha részint felűlrül szárnyam nem szegetik, mi azonban nem lett volna legnagyobb baj, mert haladási tekintetben lábaimmal iparkodtam volna pótolgatni megperzselt tollaim' röperejét; részint, ha nem jő hazai mozgonyunk, akarom hinni, legjobb akaratbul folyó, de felfogásom szerint vajmi rosszúl fékezett tulhévtül hajtva, olly rendetlen mozgásba, mikép minden combinatioimbul kiforgatva magamon tul érzeném dagadozni - mert elsodorni nem engedém magam - a' felbőszült árt. Már most mint elért, hátra hagyott, szembül vesztett, természetesen mindent hátulrul nézek csak, és ez emberi gyarlóságomhoz képest, megvallom, nem jól esik; de hazai lelkesedésemnél fogva - mellynek ki mindent alárendelni nem tud, fekügyék le - ezen kis hiúságsértésbül csak hamar kigyógyulok, sőt véremnek a' csigáéval éppen ellenkező mivoltához képest felette nagy kedvem jő a' sebesebben haladó lobogók után iramlani; miután nincs itt szó, ki legyen első, ki második, hajtsa csak kiki tátosát, mint párduczos eldődinknek vad raja, ereje és sarkantyújának hosszasága szerint, hogy így minél előbb éressék el az igéret hona. - De az ötvenhez közeli és jóllehet bizony csak közönséges velőm, mellyet azonban hála az Istennek, sem a' honi iskoláknak 's a' szajkókénti bétanulásnak emésztetlen zagyvaléka, sem a' korai szerelmek 's efféléknek bűnei, természet-adta fogékonyságábul nem vetkeztettek ki, nyilván azt mutatá, és azt mutatta szinte bécsi és magyarországi helyzet- és körülmény-ismeretem is, hogy Magyarországnak göröngyös útain a' közbirodalom' annyi régi választófalai közt ott sötétben, itt ködben, ollyféle hosszú sarkantyúkat, mint a' millyenek - mint mondják 's én szivesen hiszem - Kupárul szállottak reánk, 's most egyedül óságbuváraink' gyüjteményeibe valók, használni, nem vezet czélhoz. Ezek helyett tehát ólmot kötöttem lábaimra, nehogy engemet is ezen olly nehezen korlátolható 's engedelmeskedni olly keveset szerető magyar vér elragadjon. - Tudtam ugyan, hogy ezen gyorsabb iramlás, ha abban néhány egyes kitöri is nyakát, az egészet nem nagy veszélybe fogná hozni, ha t, i. magára hagyatik a' dolog, minthogy még korántsem volt akkor, sőt ma sincs még bevégezve nemzeti életünknek szalmatüzi és egymásnak útba állási idő-, legyen szabad mondani: gyermekszaka; 's hogy ekkép valamelly általános combinatio, nálunk még lehetetlen. De miután tudtam, milly sebességgel látszik még messzirül hazai erőművünk forogni - 's itt furcsa: a' távulság ellentétben áll a' magassággal, minthogy magas helyrül, mint például szent István' tornyárul minden kisebbnek látszik - és tudtam azt is, milly félénkké válik könnyen négy falai közt a' politikának némi tanára, 's mennyire zavarja néha össze a' fejledező élet' egy kissé kicsapongóbb pezsgőségeit valami nyavalai lázzal; búba merült, a' legszomorúbb elősejditések által összezsugorult keblem. - Mennyit szenvedtem ezen kínos időszakban, milly sorvasztó bú rágódott lankadó éltemen, azt csak az ég tudja és én. Tisztán állott lelkem előtt némi nagy hazafinak erényteljes szándoka, 's egyedül nemzetünk' nagyságára czélzó férfias küzdése; de egyszersmind nem csekélyebb világban látám azt is, hogy mind ezen szép törekvés, «heterogen» egybeköttetésünknél fogva, miután olly hosszú álomkórságban fekütt honunk, mint bűnös és ekkép tiltott vágyoknak kifakadása fogna tekintetni, 's így mint boszantói negéd végre tán meg is boszultatni. Felemeltem a' leghűbb barátság őszinte szavát, iparkodtam megmutatni, mikép a' legjobb sem volna maga ideje előtt jó, de mind hiába; szintúgy szólék fel jobbágyi hűségem érzetében, hogy a' hazánkra derűlő bíbor nem volna egyéb, mint nemzeti ujjászületésünk' hajnala, de szinte hatástalan; sőt miután az egyik rész csupán félénknek tartott, a' másik bennem viszont semmit, mint egyedül álorczás czimborát szemlélni vélt - és innen azon kétes világ, mellyben olly sokszor nyomorgék - holott nem félénkség, de azon bizonyosság tartott vissza, mikép az igen is gyenge jégen korcsolyázók okvetetlen be fognának törni, a' kormányrúdhoz közel álló útmutatóknak pedig nálamnál senki tisztább lélekkel meg nem mondá az igaz szót, hitelem mind oda fent mind ide lent naprul napra csökkent, míg végre - mert egynek themája után sem akarok indulni, egynek zászlója alá sem akarok állani, sőt a' helyett hogy itt is dicsérnék, ott is dicsérnék, mint sokan felette ügyesen és felette hasznosan, itt is gáncsolok, ott is gáncsolok - politikai helyzetem, betűszerint, két pad közti lön. Lelkemnek legtisztább vágyaihoz képest, 's látván, hogy a' korláttan buzgalom és a' vak szenvedély kettészakadásig fognák elágaztatni a' részeket, 's én félreismert 's eléggé nem méltatott, vagy kibékitő tulajdonokkal eléggé el nem látott, a' bekövetkezendő bajaknak elejét venni semmi mód nem birnám - 's pedig milly könnyű lett volna mindent a' legüdvösb vágásba hozni - megvallom, felette kínosan esett az illyféle két szék közti helyzet, 's okvetlen minden erőmbül kivetkeztet, ha nem tart fen azon öntudat, a' hányt vetett embernek azon egyedüli biztos horgonya, melly míg ketté nem törik, soha nem sülyed el méltósága, mikép annál több okot leltem belsőmben magammali megelégedésre 's önbecsülésre, minél nagyobb becsmérléssel sőt megvetéssel fordultak tőlem a' tulságoknak 's innenségeknek hősei 's hősnői. - Eltiporni magamat illy öntudattal tehát nem engedem, sőt bajnoki elszánással vágok ide, vágok oda, természet szerint jobbadán négy szem közt, nehogy a' hiúságon ejtett sebek a' nagyobb «nyilványosság» által szinte nagyobb ingerültségbe jöjjenek. Napjaim ezen foglalatosság közt azonban minden haszon nélkül kelnek 's alkonyodnak, 's ha vala bennük rám nézve mulatság - ha t. i. illy különös időtöltést mulatságnak nevezhetünk, 's van benne mit nevetni - az egyedül az volt, hogy végkép, miután mind a' két rész kitiltott szenvedélyes tanácsának titkaibul, majd a' nyugoti majd a' keleti szelektül csapkodva, mint lapta szüntelen a' levegőben - jóllehet nem a' legrosszabban - érzem magamat lebegtetni. Elszánásnál, béketürésnél, 's mindent a' mennyei gondviselésnek átengedésnél egyéb most nem marad hátra. - És így lön, hogy a' minemüségén túl csigázott erőműnek kibicczenései lassú rendbehozás helyett, némi rugók' rögtöni megzsibbasztása, és némi szelelők' elhirtelenkedett becsukása következtében még nagyobb biczegésekre fajultak. Vagy más szavakkal: a' helyett, hogy az akkori tanácsadók és az akkori hatalmasok a' Magyarországban fejledező erőknek kormányrudját fogták volna erős kezeikbe - mi éppen nem annyit teszen - és itt kérek: «figyelmet» - mint azt követelni, hogy magok a' kormányok legyenek a' nemzeti mozgalmak' inditói - homlokegyenest állván az idő' árjának kicsapongásai ellen, ezeket, jóllehet ideig óráig elnyomák, elvégre még magasbra emelék, 's mi több, irántuk köz sympathiát gerjesztének. Nagy, noha néma forrongásba jön most a' hon, és így pang, erőltetett állásban sokáig teli a' legkönnyebben lángra lobbanó ingerültséggel, míg sulyos aggodalmak közt végkép ránk virad az 1839-