ASZLÁNYI KÁROLY

HÉT POFON

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

HÉT MEGJEGYZÉS

1

A Hét pofon először rövid történet volt; szólt egy fiatalemberről, aki nem nyugodott bele, hogy visszaéljenek a fiatalságával: nyugodt, világos, áttetsző és szemtelen történet, amelynek jelentősége nincs, csak hatása. Én is voltam fiatalember, és semmibe se nyugodtam bele, tehát tudom, hogyan van ez. A legtöbb fiatalember belenyugszik. Erről a kérdésről sokszor írtam már. (Aludni is tilos, Előszó egy házassághoz stb.) De máskülönben mindig kimondtam, amit gondolok, csak a Hét pofonban nem mondtam ki, amit gondolok, csak azt mondtam ki, ami történik. Ennélfogva a Hét pofon irodalmilag értéktelen, és talán éppen ezért, sikere van. Viszontláttam filmen és elolvastam portugálul. Az évek során számtalanszor elfeledkeztem róla és számtalanszor eszembe juttatták. És úgy látszik a Hét pofon karrierje megindult mostan. A Hét pofoné, mondom. Nem az enyém Az enyém nem.

2

Kezdek rájönni, hogy ez így van. Ezek az írások a maguk életét élik, hamarosan elveszítem őket a szem elől. Útra kelnek és megbuknak vagy hódítanak. Szaporodnak vagy megfogyatkoznak. Esetleg másé lesznek. Olyan ez, mint a Sors, vagyis nem tudom milyen. Az ember felneveli az írásait, eltartja őket, küzd értük, exponálja magát az érdekükben. Egyszerre csak megszöknek tőle egy csinos kiadóval, s egy szép napon két kacér filmszínész között történnek meg. Az én ötleteim. Rájuk kiáltok, de nem ismernek meg. Vagy rám kiáltanak, de nem ismerem meg őket.

3

A régi Hét pofon – idő és helyszűke miatt – rövid volt: nem más, mint egy nyomtatott forgatókönyv. Ebből a forgatókönyvből most olvasókönyv lett: regény, amelyet öt év előtt kezdtem írni és most befejezem. Annak ellenére, hogy közben sikere volt.

4

Gyerekkoromban megfogadtam, hogy hét pofont adok a Tudatlanságnak; ez volt életprogramom. Meg akartam írni az Általános Erkölcstan Relativitáselméletét. Meg akartam akadályozni, hogy húsz esztendőnél fiatalabb emberek nyomorban éljenek. Szembe akartam szállni a háborús szellemmel. Az erkölcsi és gazdasági határokkal. Az emberimádás mindennemű politikai válfajával. Be akartam bizonyítani, hogy isten él s hogy ez sokkal bizonyosabb, mint hogy mi élünk. És, hetedszer, közérdekűvé akartam tenni azt az óriási horderejű felfedezésemet, hogy mindnyájan emberek vagyunk. Míg azonban cseppet sem értjük még a sejtsugárzásokat, tökéletesen civilizáltaknak hisszük magunkat, mert megölt ellenfeleinket nem esszük meg már. Aminek különben nem is erkölcsi, hanem csak gasztronómikus okai vannak.

E hét fogadalmamból egyetlenegyet se teljesítettem eleddig. Silányabb ember vagyok hát Tenson MacPhabnél, aki e történet hőse. De hogyan is lett volna sikere olyan hősnek, aki cseppet se különb nálam? Hogyan is lett volna sikere olyan hősnek, aki íróasztala mellett embertársairól álmodik? Hogyan is lehetne sikere annak, aki szereti felebarátait, e kíméletlenül nyüzsgő, hazug és falánk fajzatot?! Hogyan értenék meg azt, aki az ő nyelvükön beszél, hogyan becsülnék azt, aki becsüli s hogyan szeretnék azt, aki szereti őket!

Hiszen akkor nem lennének emberek.

Hiszen akkor emberek lennének.

5

Szóval azt akartam mondani, hogy valahányszor új regényt, vagy éppen tragédiát akarok írni a szegényekről, akiké a mennyeknek országa: mindig találkozom a Hét pofonnal, amint különböző díszes álöltözetben jön szembe az utcán és kényszerít, hogy foglalkozzam vele. Eddig mindig sikerült valami kifogással sikátorokon s átjáróházakon megszöknöm előle. De most itt ül szemben, s meséli, hogyan villanyozta fel angol, német, amerikai s másnemű olvasóit történetének frappáns fordulataival.

6

– Egészíts ki engem mostan – így szól –, amint annak idején elképzeltél engem, amikor tehetséges voltál, s nem untattad elvont kérdésekkel olvasóidat.

És mosolyog rám a csinos fickó, öntelten s világfiasan. S én nézek rá, mint egy Hamupipőke; magyar író, aki elvont kérdésekkel untatja olvasóit, akik nincsenek.

Ez a Hét pofon, ez igen, ennek jól megy sora, ez életrevaló fickó, érdemes tanulni tőle.

7

Sajnálom, hogy megírtam ezt a Hét pofont. Bár inkább ő írt volna engemet! Milyen más ember lennék.

ASZLÁNYI KÁROLY 1937.

ELSŐ RÉSZ

BÉKE

1

Tenson MacPhab ősei bibliát olvastak, bagót rágtak és általában megölték ellenségeiket. Tenson kissé feszélyezetten üldögélt a King’s Garden falánál, s az esti felhőket bámulta, amelyek olyan lassan vonultak, mint az óramutató.

A platánok levelein aranyvörös cseppek hunyorgása látszott. Egy öreg csősz szakálla éppilyen volt, s botjának szeges végére úgy tűzött fel egy fürt lehullott veres falevelet, mintha a saját szakállának másodpéldányát vinne maga előtt.

Tenson MacPhab érezte a békét; a Békét, mint valami habos, bodzaillatú valóságot, amelyben fürödni lehet. Vérében volt a régi kalózfilozófia, a gyakorlati bölcsesség, amelyet tengerészek és szárazföldi rablók életéből szűrt le az Idő: hogy mikor az ember a csuklóján s a nyakszirtjén érzi a Békét, akkor az a vége felé jár, s hogy amikor a békéből Béke lesz, akkor már voltaképpen nincs is.

MacPhab tudta, hogy valami baj van. A dolgokat két irányból szokta nézni, s általában az ellenfél irányából is... Nem hibáztatta a gazdagokat azért, mert gazdagok, a bűnösöket azért, mert bűnösök. De most, amint itt ült, mint egy aranyszegélyes képeslapon: most tisztán és érthetően megszólalt benne egy hang, talán valamely régi MacPhab hangja:

– Elég volt, fiam, ebből az önámításból. Minden rosszul van, mindenki hibás, pokolba az egész társasággal. Üss a fejükre.

Tenson megrettenve csitította a vén keltát, akinek nagy, vörös üstöke lehetett, s nyilván naponta a fejére ütött valakinek. De Tenson attól félt, hogy a rendőr meg találja hallani, mit beszél a keblében ez az izgága ős.

Azért mindjárt odább is állt, abban a hiú reményben, hogy az ember minden baját otthagyhatja egy padon. Feketerigók ugráltak a lábainál, és zümmögő bogarak keringtek a pókhálós lombok alatt.

Tenson, hogy kiegyezzen az uszító hanggal, maga is így sóhajtott:

– Most már valami történni fog, igen, mert ez így nem megy tovább.

A kislányok nagy, ijedt szemekkel néztek Tensonra, s egy rendőr is gyanakodva mérte végig. Ennyire meglátszik valakin, ha egyszer úgy érzi, hogy valaminek történnie kell.

És úgy is történt. De előbb hónapok teltek el, és még mindig nem történt semmi.

2

Márpedig Tenson nem volt puha ember. Nem történt semmi, a közvagyon szaporodott, Tenson “vagyona” csökkent. Állása nem volt és pénze se.

A pénz vagy van vagy nincs.

Ha van, akkor nincs róla mit mondanunk. Ha nincs, akkor szerezni kell, ez az igazság.

Szerezni sokféleképpen lehet. Párnás irodákban, gyárakban, tőzsdén szmokingos urak ülnek és szerzik a pénzt. Az üzletekben jómodorú boltosok; Pimlicóban s lent, a folyóparti raktárházak sokszögű árnyékában sapkás és sálas gentlemanek gyakorolják a pénzszerzés módozatait. Végeredményben minden ember csak úgy juthat pénzhez, ha más ember pénzéből elvesz. Ez tény. Ez alól még az állam se kivétel. Pénzt büntetlenül a magánember éppoly kevéssé gyárthat, mint az államhatalom. A pénz valóban olyan élőlény, amely az embernek köszönheti létét, s hálából megeszi az embert. A pénz él, mint a baktériumok, s mert nagyobb tömegben kellemes érzést kelt: a világ legveszedelmesebb betegségének kórokozója.

Ezek közkeletű igazságok, amelyeket egy Ohnet-regényben csak azért nem találunk meg, mert már akkor is felesleges volt leírni őket. De Tenson régimódi ember volt, s amint a nyomora nőtt, életfelfogása egyre jobban közeledett a keblében élő és ágáló ősének torzonborz világnézetéhez. Tenson, kopott flanellnadrágjában úgy járt-kelt az utcákon, mint egy kalóz, akitől elvették szurokfáklyáját és hosszú csövű puskáját, s csak egy büdös, olcsó cigarettát hagytak meg neki, valamint az izmait, amelyeket a közrend nem engedett használnia.

Mindeme körülírások után szegezzük le a tényeket.

Tenson MacPhab kitűnő eredménnyel végezte a világháborút. De mintahogy a diploma nem jelent állást, úgy a fenti végzettség se kvalifikálta Tensont semmire. Széles vállú, sötétszürke szemű, magas fiatalember volt, sok keserűséggel a hangjában. Az élet nagyon igazságtalan volt hozzá, de a legigazságtalanabb a mai napon.

Már egy éve, hogy elvesztette utolsó állását, és ez az év elég volt ahhoz, hogy megszabaduljon minden megmaradt értéktárgyától, és kimerítse minden tartalékját. Ezen a napon az a veszély is fenyegette, hogy a lakását is elveszíti, hét font hátralék miatt. És amikor a Terbanks-acélművek főmérnök-igazgatójánál jelentkezett, ez az amerikai származású úr ezeket mondotta neki:

– A tudomány és technika, fiatal barátom, már éppolyan túltermelést mutat tehetségekben, mint a művészet egyes ágai. Tehát már nálunk sem elég, ha valaki elsőrangú mérnök, vagy tehetséges feltaláló, mint mondjuk, ön: az is kell, hogy megismerjék, menedzselni tudja önmagát, reklámja és neve legyen.

– De én – mondta Tenson, zavartan topogva nagy lábain –, én ezért tanultam, hogy...

A főmérnök elutasítóan intett. Ő nem azért volt itt, hogy álláskeresők elméleteit hallgassa. De Tenson szemei veszedelmesen elsötétedtek: sohase tudta megtanulni, hogy hidegvérrel vegye tudomásul a visszautasítást. Hogy őt visszautasítsák, őt! – aki a háborúban annyira kitüntette magát és...

– Nos jó! – mondta elvörösödve dühében – majd egyenesen Terbanks úrhoz megyek!

Ezzel bevágta az ajtót, és már nem látta, hogy a főmérnök elnéző részvéttel néz utána.

3

Nem, Tenson nem tudta, mit mondott. “Terbanks úrhoz menni”, nem volt valami egyszerű dolog. Astor Terbanks az Impérium acélkirálya, akinek hadmozdulatai a New York-i tőzsdét is megrázták jó néhányszor. Astor Terbanks fél Kensington ura, hatalmas, gazdag és erős. A felsőházba való meghívást több ízben visszautasította azzal, hogy nincs szüksége nemességre, rangra és hasonló bagatellre. Neki elég a világ acélpiacának és az angol szigetek szénbányáinak fele: az pedig az ő kezében van. Terbanks tizennégy titkárt tartott, akik magánéletétől távol tartották az embereket és hét igazgatót, akik hetiparancsai szerint üzleti dolgait intézték. Egy hét programját előre megállapították, és nem volt földrengés, kataklizma, ami ezt megváltoztathatta volna.

Terbanks egyetlen rokona egy unokaöcs volt, akit üzemeinél alkalmazott – és pedig azért, hogy megszabaduljon tőle. Ennek az unokaöcsnek az volt a feladata, hogy a segélykérőket elutasítsa. A gazdasági viszonyok romlásával ez az állás egyre terhesebb és terhesebb lett. Tenson MacPhab ehhez a fiatalemberhez került, és itt kezdődött szerencséje, vagy balszerencséje, mindegy, hogy minek nevezzük. Kiderült, ugyanis, hogy ez a fiatalember volt az a tizedes, akinek Tenson megmentette az életét Ypernnél. Így aztán megtörtént a lehetetlen: Tenson MacPhab bekerült az Elnök, a Világ Egyik Urának előszobájába.

A vezértitkár – az unokaöcs kifejezett kérésére – hajlandó volt bejelenteni Tensont az Elnöknek. Az Elnök olyasmit morgott válaszul, amit igennek és nemnek is lehetett érteni, és a vezértitkár vállvonogatva jött ki tőle:

– Menjen be – mondta bizonytalanul; – és Tenson bement. Hogyne ment volna be: ilyenkor mindenki úgy gondolkodik, hogy csak legyen ő egyszer bent a Nagy Főnöknél, majd meglátjuk, majd megmutatja, nem ismer lehetetlent, satöbbi...

Tehát összeszedte bátorságát és bement. Tölgyfaborításos dolgozószobájában volt, és meglátta a világ egyetlen páncél íróasztalát. Emögött ült Astor Terbanks.

4

– Van szerencsém – mondta Tenson. Az acélkirály ráfüggesztette éles, könyörtelen pillantását.

– Van szerencsém – felelte –, de kihez van szerencsém, he?!

– Tenson MacPhab vagyok, uram. Azért jöttem önhöz, hogy állást vagy segítséget kérjek öntől. Tudom, hogy kevés embernek sikerült eddig személyesen kérni önt... és úgy érzem...

– Nos, figyelmeztetem magát – mondja az acélkirály –, hogy az alkalmazottaimban sokkal több a szociális érzék, mint bennem. Ne várjon semmit.

Tenson éles csalódást érzett. De folytatta.

– Én a háborúban megmentettem az unokaöccse életét és...

– Annál kevésbé. Ez a nemes gesztus nekem azóta is havi negyven fontomba kerül.

– De uram...

– Nincs állásom az ön számára. Ha lesz, majd jelentkezzék az egyik gyárban.

– Csakhogy uram, nekem most kell segítség. Egy év óta vagyok állás nélkül, és az a veszély fenyeget, hogy vacak hét font miatt kitesznek a lakásomból.

Astor Terbanks felfúvalkodott.

– Hét?! Vacak?! Van önnek fogalma arról, milyen sok az a hét font?! Hét font! Ha én hét fontokat kidobálnék az ablakomon...

– Én – dadogta Tenson – valóban...

– Ez a mai generáció – elmélkedett az Elnök –, hét nekik semmi. Erős, fiatalember, de nem dolgozik, ahelyett idejön és be akarja nekem beszélni, hogy hét font az semmi. Honnan vegyek én a maga számára hét fontot?! Hogy holnap újra jöjjön?! Az havonta kétszáztíz font, évente kétezerháromszáz fölött van, barátocskám!

Tenson elvesztette uralmát megkínzott idegei felett. Arca veszedelmesen elvörösödött.

– Én nem mondtam azt, hogy...

– Eh – szakította félbe az elnök – az ilyeneknek hét az semmi. Nézzen ide, pont hét percet rabolt el az időmből. Hét percet! Pedig nekem egészségügyi okokból fontos, az ebéd utáni szundikálás! Hét percet lopott el az álmomból! Elég! Majd az élet megtanítja magát fiatalember, milyen nagy szám a hét! Távozzék.

Tenson MacPhab távozott. Túl volt azon, hogy még beszélni tudott volna. Köszönés nélkül robogott át az előszobákon és irodákon, folyosókon és lépcsőkön, míg végre lent volt az utcán, és nagyot szívott a szabad levegőből. Orrcimpái kitágultak, szemei előtt elhomályosodott minden. Ez az inzultus, ami most érte, ezúttal legrégibb őseit ébresztette fel benne, akik már Macbeth korában rablólovagok voltak, és felkeltek Glamis és Cawdor lordja ellen. Azzal tisztában volt, hogy nem rohanhat haza a paripájáért és kardot se csatolhat az oldalára: de körülbelül tudta, hogy mit kell tennie. Olyan keserűség fogta el, igazának tudatában, hogy a világ táncolt körülötte, izmai megfeszültek, és a szeme káprázott a dühtől.

(Később kissé lecsillapodott, de ez csak a külső tünetekre értendő. Astor Terbanks balszerencséjére, Tenson nem volt az az ember, akinek a dühe elszáll. Benne a düh és méltatlanság érzete valósággal megkövesedett, hogy soha el ne tűnjék.)

Bement a legközelebbi postára, és bizonyos szöveget írt, amit egy hirdetőiroda címére küldött el. Azután hazament, magához vette az iratait – minden egyebét otthagyta, a hét font fejében. Most elvágta maga mögött az utolsó hidat. Elment a Hadviseltek Irodájába, és ott életfogytig tartó járandóságát – összesen valami ötven fontot – felvette egy összegben, és álnéven szobát bérelt a Grosvenor Square déli mellékutcái egyikében.

5

Másnap reggel a Daily Mail, Times, Globe, Morning Post, First London Herald és három kisebb lap első oldalán a következő vastagbetűs közlemény jeleni meg, óriási feltűnést keltve.

Alulírott állástalan mérnök ezen a helyen kijelentem, hogy Astor Terbanks urat, az Egyesült Brit Acélművek Vezérelnökét, az angol adófizetők listavezetőjét, a B. R. Sh. Steel Comp. tulajdonosát, a mindenkori kormányok pénzügyi szakértőjét, negyvenhétezer alkalmazott urát, holnaptól számított hét napon át mindennap egyszer tanúk előtt pofon fogom vágni. Ebben sem égi, sem földi hatalom meg nem akadályozhat engem. Célom az, hogy Astor Terbanks úr a hetes szám nagyságát kellőképp megismerje és méltányolva megtanulja.

William Tenson MacPhab.

AZ ÚJSÁGÍRÓ

1

A lapok természetesen közölték a nyílttéri fenyegetést, anélkül azonban, hogy a felelősséget vállalták volna érte. Vasárnap reggel jelentek meg ezek a kis fogalmazványok, és vasárnap egész London ezen mulatott. A lapok legügyesebb munkatársaikat küldték ki egy MacPhabbel való interjúért, de a rejtélyes fiatalembert egyszerűen nem lehetett megtalálni. A Times azt az emberét, akit közmondásszerűen még a királyi palotából se lehetett kizárni, ha ő be akart menni éppen – leküldte a Kent-grófságbeli Sammeth-Hill faluba, ahol Terbanks és leánya a weekendet töltötte.

A közmondás itt is bevált: Wennington-Laskett bejutott Terbanks House-ba, de csak Terbanks Maisie-vel tudott beszélni. Maisie egyetlen leánya az özvegy acélkirálynak: karcsú, mint a nádszál, de nem olyan hajlékony, ő volt az egyetlen ember a világon, akitől Astor Terbanks is félt. Legalábbis e napig. Pedig Maisie mindössze tizenkilenc éves, az arca szép, de a modora csípős: az alakja fiús és a szemei szinte mereven határozottak.

Nos, fogadta Wennington-Laskett urat a Timestól. Laskett a legújabb riportertípushoz tartozott: nem ismerte a ceruza és papiros fogalmát, a töltőtollal még kezelni se tudta. Jó memóriája volt és beszélgetős kedve, ez az egész.

Leült Maisie-vel szemben, elfogadta a cigarettát, és így szólt:

– Természetesen senki se veszi komolyan ezt a... ma reggeli kis közleményt, Miss Terbanks. Mi föltételezzük, hogy Mr. Terbanks, az ön édesatyja nem is ismeri ezt a... nagyszájú urat, és ez csupán feltűnési vágyból csinálta az egész izét. Nemde, így van?

Maisie gondolkodott.

– Nézze, Mr...

– Laskett.

– Nézze, Mr. Laskett, lehet, hogy ebből maguk szenzációs blöfföt fújnak fel majd, és apám nem is engedte meg nekem, hogy elmondjam, de én annyira nevetségesnek találom a szegény fickó nagyképűségét, hogy bevallom magának: igenis, tegnap valahogy bejutott a papához és hét fontot kért tőle vagy mit; a papa kidobta, és hát innen van az egész.

A riporter szemében mintha felcsillant volna valami. Ez a körülmény reális alapot és valami komoly érdekességet kölcsönzött a dolognak.

– Ezek szerint tehát – hajolt előre – az édesapja óvintézkedéseket fog tenni a szemtelen fiatalember szándékai ellen?!

– Eszébe sem jut – vetette fel a fejét Maisie. – A papa meglevő szervezete elég ahhoz, hogy ne jusson semmiféle csirkefogó a közelébe, ha ő nem akarja. Ha pedig nem bizonyulna elégnek, akkor még mindig vannak magándetektívek, van rendőrség – és itt vagyok én!

– Maga?!

– Én. Látja, én nem vagyok bálkirálynő és nem nyafogok, ha az apámat pofonnal fenyegeti egy elzüllött fiatalember. Az ő pozíciója mellett az előfordulhat, igazán. Én azonban máris beszereztem ennek a MacPhabnak a fényképét; itt van.

Elővett a retiküljéből egy kopott fényképet. Wennington sokáig nézte. Egy szürke szemű, okos, határozott és jellemes fiatalember nézett rá.

– Látja – szólalt meg jó sokára a riporter – nagyon nagy szolgálatot tenne vele a lapnak, ha egy órára kölcsönadná a képet. Nagyon szeretném, ha megtenné és közölhetném.

– Tessék – egyezett bele a lány –, én, hogy úgy mondjam, már megtanultam kívülről. Nekem már nem kell.

– Azért majd visszaküldöm – állt fel Wennington-Laskett –, hátha még szüksége lesz rá.

– Semmire sem lesz szükség – búcsúzott a lány –, meg vagyok győződve róla, hogy ez az alak csak a száját jártatta. És kívánom neki, hogy így legyen – mert nagyon, de nagyon rosszul fog járni, ha bármivel megpróbálkozik.

– Nem fog megpróbálkozni – mondta Laskett és elment.

Maisie lerázta magáról az interjú emlékét, s elhatározta, hogy kilovagol. Éjszaka esett az eső, s a rétek nedvesen húzódtak el a három kövér domb lábáig. A párás levegőben hanyagul és foltosan jelentkeztek a színek, mint egy posztimpresszionista képen. Igen, ez a tájék képszerű volt, a természet végtelensége nélkül. Apró házak úgy üldögéltek a messze, lágy zöldben, mint legelésző, tarka tehenek; a tehenek viszont olyan mozdulatlanul fehérlettek a dombok hajlataiban, mintha békés családi házak lettek volna. A gainsborough-i felhők szégyenlősen mosolyogtak egymás fodraiba rejtve rózsaszínű arcukat. A távolban néhány füstszál imbolygott az enyhe szélben.