A. R. Torre

A VÉGSŐ

TITKOK

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus  Neena

ELSŐ RÉSZ  Május

Első fejezet  Cat

Második fejezet  Neena

Harmadik fejezet  Cat

Negyedik fejezet  Neena

Ötödik fejezet  Cat

Hatodik fejezet  Neena

Hetedik fejezet  Cat

Nyolcadik fejezet  Neena

Kilencedik fejezet  Cat

Tizedik fejezet  Neena

Tizenegyedik fejezet  Neena

Neena

MÁSODIK RÉSZ  Június

Tizenkettedik fejezet  Cat

Tizenharmadik fejezet  Neena

Tizennegyedik fejezet  Cat

Tizenötödik fejezet  Neena

Tizenhatodik fejezet  Cat

Tizenhetedik fejezet  Neena

Tizennyolcadik fejezet  Cat

Neena

HARMADIK RÉSZ  Július

Tizenkilencedik fejezet  Cat

Huszadik fejezet  Neena

Huszonegyedik fejezet  Cat

Huszonkettedik fejezet  Cat

Huszonharmadik fejezet  Cat

Huszonnegyedik fejezet  Neena

Huszonötödik fejezet  Cat

Huszonhatodik fejezet  Neena

Huszonhetedik fejezet  Cat

Huszonnyolcadik fejezet  Neena

Huszonkilencedik fejezet  Neena

Neena

NEGYEDIK RÉSZ  Augusztus

Harmincadik fejezet  Cat

Harmincegyedik fejezet  Neena

Harminckettedik fejezet  Cat

Harmincharmadik fejezet  Neena

Harmincnegyedik fejezet  Cat

Harmincötödik fejezet  Neena

Harminchatodik fejezet  Cat

Harminchetedik fejezet  Neena

Harmincnyolcadik fejezet  A férfi

Harminckilencedik fejezet  Neena

Negyvenedik fejezet  Cat

Negyvenegyedik fejezet  Neena

Negyvenkettedik fejezet  Cat

Negyvenharmadik fejezet  Neena

Negyvennegyedik fejezet  Cat

Negyvenötödik fejezet  Neena

Negyvenhatodik fejezet  Cat

Negyvenhetedik fejezet  Cat

Negyvennyolcadik fejezet  Neena

Negyvenkilencedik fejezet  Cat

Ötvenedik fejezet  Cat

Ötvenegyedik fejezet  Neena

Ötvenkettedik fejezet  Neena

Epilógus  William

Cat

Impresszum

A feleségeknek

Prológus

Neena

A jelen

A nyomozónő magas volt, mint egy karó, a metszőfogai közt pedig akkora rés tátongott, hogy egy szál ropi is gond nélkül átfért volna rajta. Előző este sem volt épp vonzó. De most, az erős, felülről jövő megvilágításban kimondottan csúnyának látszott.

Továbbra sem szólalt meg, és egy ebihal fürgeségével lapozta át az aktát. Felsóhajtottam, és az ajkamhoz emeltem a gyenge papírpoharat, magamba erőltetve a keserű kávét, s közben azon gondolkodtam, vajon hol lehet az ügyvédem. Egyelőre minden rendben volt. Úgy terveztem, hogy kiderítem, amit csak tudok, elkerülöm a nyilvánvaló csapdákat, és befogom a számat. Ez utóbbit már rég tökélyre fejlesztettem. Mindig a pletykások kerülnek bajba. A dicsekvők. Az olyanok, mint Cat Winthorpe, akinek nem volt elég, hogy tökéletes az élete. Muszáj volt az odavetett megjegyzéseivel folyton az ember orra alá dörgölnie, hogy milyen jól megy neki. Ezért is kellett bűnhődnie. Engem senki sem hibáztathat a történtek miatt. Egyszerűen csak helyretettem.

– Meghallgattam a segélyhívását felvételről – mondta a nyomozó az arcomat fürkészve. – Érdekes volt. Egyszer még ásított is közben.

Fészkelődni kezdtem a székemen, a bilincs összekoccant. A csuklómat igazgattam, és próbáltam valahogy kényelmesebben elhelyezkedni. Reménykedtem benne, hogy a telefonon át nem fog hallatszani az az ásítás. Az a visszafojthatatlan fajta volt, ami a mondat közepén tör rá az emberre.

– Tisztában van vele, hogy milyen sérülést okoz a pisztolylövés a szájon át? – kérdezte, majd megfordított egy fényes felületű fényképet, és lassú, kimért mozdulattal felém tolta. – A lövedék erek sokaságán hatol át, majd az agyon, és végül a koponya hátulján távozik.

Közelebb hajoltam, és megnéztem a fényképet, de nem szóltam semmit, nem lepett meg a fejtetőn lévő jókora kimeneti nyílás látványa. Randa, de láttam már rosszabbat is. Felpüffedt arcot szétnyílt ajkakkal, a felismerhetetlenségig duzzadt vonásokkal. A rettenetet, amely a halál pillanata előtt ül ki a férfi arcára, akit valaha szerettél. A hangja, ahogy könyörög, még most is ott visszhangzik az elmém sötét bugyraiban.

Letettem a bűnrossz kávét.

– Kérdése is van, vagy csak meg akarta ezt mutatni?

A nő kivárt. A bal csuklóján lévő egyszerű arany karkötő sem mocorgott tovább, miközben az arcomat tanulmányozta.

– Mrs. Ryder, úgy látom, nem fogja fel a helyzet súlyosságát. Gyilkossági kísérlettel gyanúsítják.

Az ő helyzetének a súlyosságát felfogtam. Az olcsó jegygyűrű az ujján. A táskás szeme. Rossz utat választott. Korai fogszabályzással, szigorú edzéstervvel és étrenddel kezdhetett volna valamit az életével. Lehetett volna valaki. Kerülhetett volna olyan helyzetbe, hogy élvezze az élet finom dolgait. Határozottan az arcába néztem, és kijavítottam:

– Dr. Ryder.

Erre elmosolyodott, amitől valamiért felment bennem a pumpa. Megnéztem magamat a széles tükörben, hogy lássam, minden a helyén van-e.

A hajam frissen vágva és festve.

A bőröm ragyogó és sima a botoxtól, még az itteni borzalmas világításban is. A testem feszes és karcsú a márkás edzőruhám alatt.

A jegygyűrűm továbbra is az ujjamon, a hatalmas gyémánt fénye, akár egy reflektoré.

Foggal-körömmel küzdöttem fel magamat a csúcsra, most már nem ránthatnak le a mélybe. Azok után semmiképp sem, hogy kemény munkával felépítettem egy teljes hazugsághegyet.

– Két éve költözött Palo Altóba, igaz? – kérdezte, majd miután szó nélkül bólintottam, megköszörülte a torkát, és hozzátette: – Akkor talán kezdjük itt.

ELSŐ RÉSZ

Május

Négy hónappal korábban

Első fejezet

Cat

Május első hetében partit tartottunk. Nem ez volt a világ legnagyobb partija. Nem lógtak légtornászok a nagyterem gerendáiról. Nem béreltünk fel parkolófiúkat, nem vertünk fel hatalmas sátrakat a kertben. Visszafogott parti volt, adománygyűjtés a helybéli előadóművészek támogatására és egyben búcsúbuli is a költözőknek.

Így neveztem őket: a költözők. Minden nyáron, akár a költöző madarak, a közösségünk bizonyos tagjai szétszóródtak déli irányban, hogy turistaként luxushajóutakon és magánszigeteken kenegethessék magukat naptejjel. Már csak egy hónap, és búcsút kell mondanom a körülöttem csoportosuló nőknek, akiknek túlságosan is fontosak a gyerekeik és a kulturális élmények ahhoz, hogy „még egy hűvös nyarat végigszenvedjenek” Athertonban.

– Majd ha lesznek gyerekeid, megérted – suttogta egyszer Perla a fülembe, miközben metronómszerűen, ütemesen vállon veregetett. – Róluk fog szólni az életed, és ők strandolni akarnak majd, mint az átlagos gyerekek.

Majd ha lesznek gyerekeid. Micsoda kegyetlenség ilyet mondani egy termékenységi gondokkal küszködő nőnek! És különben is, baromságokat beszélt. Az athertoni gyerekek sok mindent akartak, de az átlagosnak lenni nem tartozott ezek közé. Az athertoni gyerekek olyan videókat akartak posztolni az Instagramon, amelyeken jachtokról ugrálnak a tengerbe, és amelyekben megjelölhetik, hogy épp melyik görög szigeten tartózkodnak. A fűtött medencéink és a hűvös San Franciscó-i ború nem tett olyan nagy benyomást az osztálytársaikra, amikor ősz elején kiszálltak a sofőr vezette szedánjaikból, és visszatértek a Menlo Középiskolába.

Rámosolyogtam Perlára, és elgondolkodtam, vajon tudja-e, hogy a tizenhét éves fia a szobalányunkat dugja.

– Tudom – mondtam aztán. – Amikor majd lesznek gyerekeink, talán csatlakozunk hozzátok.

William és én majd „kibírjuk” valahogy a hűvös nyarat a padlófűtés, a benti és kinti szaunáink, a jacuzzink és a hat kandallónk segítségével. A borús hangulatot elűzzük egynapos Beverly Hills-i kiruccanásokkal és a hawaii házunkban töltött hétvégékkel. És őszintén szólva egész kellemes volt kicsit megszabadulni a barátaimtól és az állandóan körülöttük lebzselő gyerekeik seregétől.

– Ami azt illeti… – mondta Johanna lassan, vontatottan, s közben vágyakozva végigmért egy elhaladó pincért. – Puerto Ricóban vásárolunk házat legközelebb. Négy százalék adó? Gondolj csak bele, mennyit spórolnánk.

– Jártál már Puerto Ricóban? – kérdeztem, miközben a tekintetemmel követtem az előtéren át a férjemet, aki a mellette haladó idősebb férfi felé fordította a fejét. – Ahhoz képest, hogy sziget, mindenhonnan tré a kilátás. Ha ilyen messzire költözöm, legalább legyen tengerpart és szép a panoráma.

Erre megvonta a vállát.

– Egy évnyi adómegtakarításból megvehetnénk egy egész szigetet. Azért már megéri a nem túl jó kilátás. És gondolj csak bele, milyen hatással lenne a kultúra Stewie-ra és Jane-re. Megtanulhatnák a nyelvet. Érintkezhetnének a helybeliekkel. Láthatnák, hogyan élnek a küszködő, szegény családok.

Jane mellműtétet kapott ajándékba a tizenhatodik születésnapjára. Amikor legutóbb láttam, egy tucat bevásárlószatyor súlya alatt roskadozott, és mobiltelefont tapasztott a füléhez, miközben igyekezett beszállni egy egzotikus autó utasülésére. Stewie-t már több mint egy éve nem láttam, de tudom, hogy kirúgták a Menlóból, és hallottam a pletykákat egy előkelő drogrehabilitációs központról, amelyet Johanna csak „külföldi tanulmányútként” emlegetett.

– Felejtsd el Puerto Ricót – szólt közbe Mallory, akinek az egyik, csillárra emlékeztető gyémánt fülbevalója belegabalyodott a hajába. – A szomszédunkban lévő ház Cabóban eladó. Az egyikőtök megvehetné – mondta, majd az állával felém bökött, és felszökött finom ívű, sötét szemöldöke. – Mondjuk te, Cat? Vágj bele! Jól jönne neked egy hely, ahová elvonulhatnál nyáron.

A nők mind egyetértő mormogásba kezdtek, én pedig felnevettem, majd óvatosan odanyúltam, hogy kibogozzam a fülbevalóját.

– Szó sem lehet róla. Szeretem a falfehér bőrömet. Ráadásul William egy hétre se hagyhatja ott az irodát, nemhogy három hónapra.

Kelly átkarolta a nyakamat.

– Megfeledkeztek róla, hogy Catnek eszkimó vér csörgedezik az ereiben. De különben sem hibáztathatjátok. Itt van neki William, hogy melegen tartsa.

A beszélgetés innentől a férjemre terelődött, és a nők visszafojtott hangon kritizálták a munkamorálját, miközben fel-felnyögve dicsérték, hogy milyen jól néz ki.

Kelly vállának döntöttem a fejemet, és felsóhajtottam.

– Tudod, te vagy az egyetlen, aki hiányozni fog – súgtam oda neki, és ez igaz is volt.

Kelly volt az egyetlen, aki némi érzékenységet mutatott a termékenységi gondjaim iránt, annak ellenére, hogy neki is megvolt a kötelező két gyereke, ami az athertoniak számára megkérdőjelezhetetlen elvárás volt. Ráadásul ő volt az egyetlen feleség, aki az elején szívesen fogadott Athertonban, mindenfajta sznob előítélet nélkül. Sose felejtem el a kedvességét.

– Biztos minden lánynak ezt mondod – mondta az élénkvörösre rúzsozott szája sarkából.

Mosolyogtam, majd kihúztam magam, és nem túl lelkesen bekapcsolódtam a beszélgetésbe, miközben végignéztem a jelenlévőkön. A szokásos ismerős arcok kavalkádja; csillogó, színes női ruhák váltakoztak fekete szmokingokkal. Bár nem ismertem mindenkit személyesen, kisvárosban éltünk, és mi, nők kialakítottuk a magunk kis exkluzív körét, amely a Menlo Country Club köré épült, de azon túlra is kiterjedt.

Egy pincér előrehajolva nyújtott oda egy italt az egyik vendégnek, és észrevettem, hogy egy monogrammal ellátott szalvéta hullott le a tálcájáról a sötét parkettára. Elnézést kértem a társaságtól, és arrafelé vettem az irányt, útközben ellenőrizve a részleteket. A büfében bőségesen volt kaviár. A zenekar már túl volt a repertoárja felén, a lágy blues jól illett az összekoccanó pezsgőspoharak és a nevetés hangjához. Elégedetten láttam, hogy a nagyterem nem túl zsúfolt, a vendégek egyenletesen szétszóródtak az otthonunk benti és kinti tereiben.

– Cat! – szólított meg egy szoborszépségű idősebb nő. Aranyszínű estélyi ruhája a padlót súrolta, ahogy közelített, majd mindkét kezét kinyújtotta felém, s erőteljesen megragadta a vállamat. – Még nem volt alkalmam megköszönni az adományodat az új rehabilitációs klinikánk részére.

Rámosolyogtam Madeline Sharpra, aki a mai este egyik legbőkezűbb adakozója és egy New York-i, drogfüggőket segítő jótékonysági szervezet elnöke volt.

– Átadom a köszönetnyilvánításodat Williamnek. Az ő érdeme, nem az enyém.

– Ó, ugyan már! – fojtotta belém a szót. – Mind tudjuk jól, hogy ki kezeli a kasszát, kedvesem. A férfiak azt sem tudnák, hová lett a cipőjük, ha nem lennénk mi, hogy megmutassuk, ott van a lábukon.

Nevetnem kellett, annyira nem illett ez a kép az én nagyon is életrevaló férjemre, aki titkos akciókat vezetett Afganisztánban, könyörtelen hatékonysággal irányította a cégét, és inkább ment volna bárhova mezítláb dacból, mint hogy utasításokat fogadjon el a lábbelijével kapcsolatban. De Madeline-nek igaza volt a kasszával kapcsolatban. William nem tudott a hat számjegyű adományról. A férjem figyelmét sok minden lekötötte, de hogy mire költöm a pénzünket, nem tartozott ezek közé.

– El kell majd jönnöd a klinikára, ha már megnyitott – noszogatott. – Mi nyáron odautazunk. Őszre már teljesen kész lesz!

Még egy költöző, csak ez keletre repül. Egy pillanatra elfogott a nyár eleji szomorúság – a máskor teljes életünk mindig kissé magányossá válik, amikor az ékes városkánk kiürül. De gyorsan emlékeztettem magamat a dolog jó oldalára is. Csend és nyugalom lesz. William és én tudunk majd időt szakítani arra, hogy a házasságunkra összpontosítsunk, és újra megerősítsük a kötelékünket. Minden nyár végére erősebbek lettünk. Közelebb kerültünk egymáshoz.

Mi egy csapat vagyunk, mondta nekem egyszer. És nyáron van az idényünk.

– Talán a megnyitóra el tudunk menni.

– Mindenképpen, el kell jönnötök. Bocsáss meg, kedvesem, most meg kell keresnem a férjemet.

Madeline odahajolt hozzám, és babahintőpor lágyságú puszival illette az arcomat. Mosolyogtam, szorosan magamhoz öleltem, majd néztem, ahogy elmegy.

– Parancsol rákfasírtot, Mrs. Winthorpe?

Jobbra pillantottam, és bólintottam a pincérnek, majd elvettem egy apró remekművet az ezüsttálcáról, és a nyelvemre helyeztem. Ráharaptam, és összezúztam a rákízű, enyhén roppanós ínyencséget, amelynek ízeit remekül kiemelte az elengedhetetlen lime-szósz, s közben néztem, ahogy egy pár lép be a keleti terasz boltíves bejáratán.

Első pillantásra jól illettek a társaságba. Egy vonzó szőke nő és a kopaszodó, zömök férje. A harmincas éveik végén járhattak, bár a szőke mindent megtett, hogy palástolja a közelgő negyedik ikszet. Miközben figyeltem, ahogy átkelnek a tömegen, szemet szúrtak az apróbb részletek. A nő ruhája konfekciódarab volt, olyan, amit diszkont ruhaüzletekben is ki lehet fogni, ha elég kitartóan keres az ember lánya. A férfi olcsó karórát viselt, melynek gumipántja kilátszott a béreltnek tűnő szmoking ujja alól. Aztán ismét a nőre néztem, figyeltem, ahogy átmanőverezik a partimon, a szemével végigpásztázza a termet, a férje pedig engedelmesen megy utána.

Átvágtam a tömegen, végig szemmel tartva őt, s közben végiggondoltam, kiket is hívtam meg. Az exkluzív vendéglistán mindenki vagy a Winthorpe Alapítvány támogatója, vagy kuratóriumi tagja volt. Megálltam az egyik komornyik mellett, és finoman a pár irányába biccentettem, akik éppen a Picassónkat csodálták.

– Franklin, ki az a pár a lépcső mellett? A kék ruhás nő.

Kedvesen mosolyogva bólintott, de oda se nézett a szóban forgó szegletre, kifogástalanul profi volt.

– Ez Matthew és Neena Ryder, Mrs. Winthorpe.

Szúrós lett a tekintetem.

– Nem szerepelnek a listán.

– Úgy hiszem, a férje hívta meg őket.

Na, ez aztán érdekes. Hálásan mosolyogva bólintottam.

– Csodás. Köszönöm az információt.

– Igazán nincs mit, Mrs. Winthorpe. Örömömre szolgált. Hozhatok önnek egy pohár pezsgőt? Vagy esetleg valamit a borospincéből?

– Nem, köszönöm – válaszoltam, majd elindultam megkeresni Williamet.

– Mr. Winthorpe a verandán van.

Megálltam, és a szemébe néztem.

– Köszönöm, Franklin.

Fejben feljegyeztem magamnak, hogy bőséges jutalmat kell kapnia.

Pár lépést tettem meg a verandán, amikor egy kar fonódott a derekam köré, és visszahúzott. Megfordultam, és elolvadtam William oldalán.

– Hali – mondta gyengéden, majd vigyorra húzódott a szája, ahogy lenézett rám.

Pusztítóan jóképű. Anyám így írta le először, és a megállapítás helytálló volt. Egy pillanatra távol tartottam magamtól, szemügyre vettem markáns vonásait, majd az ajkamat az övére tapasztottam, s élveztem, ahogy közben a kezével szoros, védelmező mozdulattal illeti a csupasz derekamat.

– A csendes árverés jól megy.

A balkon irányába biccentett, ahol hosszú üvegasztalokon két tucat különböző tárgy állt. Egy gyöngyökkel díszített estélyit és hatalmas smaragdgyűrűt viselő nő épp odahajolt, és a kezébe vett egy tollat. A teljes múlt hónapot az elárverezendő tárgyak összeválogatásával töltöttem; volt köztük alaszkai gyógyfürdős elvonulás és tagsági díj a Menlo Country Clubba is.

– Franklin mondta, hogy felírtál még pár embert a vendéglistára.

Beletúrtam rövid, sötét hajába, aztán finoman meghúztam egy tincset.

Bólintott, majd így szólt:

– Az új munkatárs a cégnél. Dr. Ryder és a férje.

Milyen rettentően szexista volt tőlem azt feltételezni, hogy Dr. Ryder férfi. Emlékeztem, hogy William említett egy új alkalmazottat, valami motivációs trénert a kollégák részére. Éppen vacsoráztunk, és nekem elterelte a figyelmemet, hogy valami fura ízt éreztem a pástétomban, így alig figyeltem oda, amikor olyan lelkesen emlegette a doktort, akiről úgy hitte, ő majd megoldja a munkamorállal kapcsolatos problémákat a Winthorpe Technologiesnél.

Én tudom, mi oldaná meg a munkamorállal kapcsolatos problémákat: a pénz. A csapat négy éve dolgozik egy új orvosi eszköz kifejlesztésén, amely helyettesíthetné a pacemakert, nem jelezné a fémdetektor, és felére csökkenne általa az allergiás reakciók, a fertőzések és a műtéti komplikációk veszélye. A csapat nyereségrészesedése és a jutalmazási rendszer a termék sikeres piacra dobásától függ, ami ekkor már tizennyolc hónappal elhúzódott a várthoz képest. Mindenki kimerült és frusztrált volt. A fő fejlesztőnk előző hónapban mondott fel, és általános széthúzás volt érezhető a dolgozók körében.

William átlagon felül intelligens, határozott és elragadó férfi volt. De egyben könyörtelen munkamániás is, aki többre tartotta a pénzt az alkalmazottaknál, megkövetelte a tökéletességet, és nem tűrte a kifogásokat. Sosem volt erőssége a csapatvezetői szerep, és én attól féltem, hogy a Winthorpe Tech dolgozói lassan fellázadnak.

– Itt is van. Neena! – mondta kedvesen, és a mosolyát elnézve nem is gondolta volna az ember, hogy a csapatnak hány karácsonyt kellett végigdolgoznia, vagy hogy megvonta tőlük a juttatásokat büntetésként, amiért megbuktak a gyógyszerbiztonsági felügyelet vizsgálatán. – Hadd mutassam be a feleségemet, Catherine-t.

– Cat – mondtam, és kezet nyújtottam. Olyan erősen szorította meg, hogy egy tojást simán szétroppantott volna, kis híján összerázkódtam.

– Matt Ryder vagyok – mondta a férj sugárzó mosollyal, miközben megrázta a kezemet. – Gyönyörű az otthonuk. Egy földrengést is kibírna, ha arra kerülne sor.

– Remélem, nem kerül rá sor – válaszoltam nevetve, és nem tudtam nem észrevenni, ahogy a nő féltve belekarol a férfibe, ami szórakoztató gesztus volt, tekintve hogy a férje az enyémnek a nyomába se ért. – Köszönöm, hogy eljöttek. A partit egy nagyszerű ügy támogatására rendeztük.

– Az Előadóművészeti Központ javára, igaz? – kérdezte a férfi határozottan összevonva szőkés szemöldökét. Az ingmellén jobboldalt halvány, aranyszínű folt éktelenkedett. Chardonnay lehetett? Vagy tequila?

Ellenőriztem William ingét, és nem lepődtem meg, hogy makulátlan. A férjem egy divatfotózáson is részt vehetett volna, nemhogy egy partin.

– Így igaz. Ismerős Athertonban? A központ a Middlefield Roadon van.

– Kezdjük egyre jobban megismerni. Ami azt illeti, megvettünk egy házat itt a szomszédban – mondta az asszony természetellenesen ragyogó mosollyal.

Egy pillanatig hallgattam, meglepett a válasza.

– Úgy érti, a közvetlen szomszédunkban? Csak nem Bakerék régi otthonát?

Az „otthon” túl hízelgő szó volt rá. Ez volt az a bizonyos ház a környékünkön, amely rég megérett a bontásra, és öt éve zajlott már a pereskedés miatta. Azt terveztem, hogy ha valaha is eladóvá válik, letaroltatom az egész épületet, és a telekkel kibővítjük az úszómedencénk környékét és a kertünket.

– Bezony – mondta Dr. Neena Ryder egyre szélesedő mosollyal. – Matt kapott egy fülest a banktól. Ingatlanfejlesztéssel foglalkozik.

– Épületbontással – javította ki a férje szerény mosollyal, amitől ráncok jelentek meg a szeme sarkában. Azonnal megkedveltem.

– Vagyis le fogja bontani a házat?

–  Ó, nem – rázta a fejét bőszen. – Nem engedhetjük meg magunknak, hogy újat építsünk a helyére, a környék színvonalának megfelelőt semmiképp sem. Felújítjuk, aztán majd meglátjuk.