Tóth Gábor Ákos

Törik, nem hajlik

– részlet –

KALLIGRAM
2024

© Tóth Gábor Ákos, 2024
© Pesti Kalligram, 2024
ISBN 978 963 468 512 8

Nulla

Csak néztük a teraszról, ahogy elmész. Megfordulsz, tétován intesz, aztán már nem nézel vissza többé, vonszolod a degeszre tömött táskát, a járda melletti hóban varjak sétálnak. Az egyikük szemén keresztül látni vélek egy sokkoló fekete-fehér híradófelvételt, tengerpart olajkatasztrófa után, lassú, fekete felvert hab, kíméletlen halálcsapda. Aggodalmas Greenpeace aktivisták tördelik a kezüket, tehetetlen dühvel járkálnak fel-alá. Köztük vagyunk mi is. Jobb híján feltekintek a teraszunkra, és azt gondolom, ez nem is valóság, ez egy Poe novella, majd kiderül minden elhangzott szóról, hogy csak képzeltük, ilyenek nem hagynák el a szánkat, miért is.

A varjúszem lecsukódik, a közvetítésnek vége.

Miért is?

Nem nagyon tudtad indokolni, csak azt ismételgetted, hogy ez így nem mehet tovább.

De mi? A legjobb tudomásunk szerint felhőtlen gyerekkorod, a tagadhatatlan tehetséged okán learatott iskolai babérok, a sport sikerek. Mi hiányzott ebből, kérdem én? Ott voltunk mindig melletted, a szenzibilis, támogató szülők, akik szelíd erőszakkal terelgettek a helyes döntések felé, megadva a választás, a döntés lehetőségét, nem gördítve akadályokat azok elé, még akkor sem, ha homlokegyenest más irány mellett voksoltál akárcsak egy nappal előtte.

Ez lett volna a baj? A túlságosan is megengedő, elfogadó attitűd? Talán a nehézsorsú osztálytársaiddal kellett volna példálóznunk, akiket vertek, manipuláltak otthon? Vagy éppen hogy nem kellett volna elővennünk a mi hányatott sorsú gyerekkorunkat, amikor már semmi mással nem tudtunk harcolni a maradásodért?

Nincs válasz, és azt mondtad, nem is lesz soha.

Mivel soha többé nem akarsz minket látni.

Ilyet hogy lehet kijelenteni? Pláne az együtt töltött, állítólagosan harmonikus majd tizennyolc év után. Mi történt, ami miatt ez mehet a feledés kukájába? Ha csak egy kamasz szerelem lenne, az majd elmúlik, kivárjuk. Ha megzavarta valaki az agyad, keresünk rá megoldást. Mert ez a mi zsigeri reakciónk. Hogy mi próbáljuk orvosolni a helyzetet.

Most éppen ezt utasítottad el.

De miért is?

Nincs válasz. Nézzük a letaposott hóban a többi lábnyom közt elvesző utolsó, általunk is követhető lépteidet és nem értünk semmit sem. Egy németországi barátom szerint az utóbbi időben rengeteg gyerek tűnik el nyomtalanul a szülei látóköréből.

Te vajon most hova indulsz? Nem félsz? Nem érzed maga végtelenül árvának, elveszettnek és magányosnak? Miért csinálod ezt velünk és magaddal?

Miért történik ez? Ki a hibás?

Egyáltalán van értelme feltenni ezt a kérdést? Változtat valamit azon a tényen, hogy elmondásod szerint nincs ránk szükséged?

Nem, nem gondoljuk, hogy ez hálátlanság részedről, őszintén, nem. Mi többet kaptunk azáltal, hogy gondoskodtunk rólad, hogy felneveltünk, ez nem is kérdés. Az életünk értelme voltál.

Mi az, hogy voltál? Ilyet nem lehet mondani, ez nonszensz. Itt vagy, itt leszel velünk, akkor is, ha nem akarod. Ki tilthatja meg nekem, hogy veled büszkélkedjek a világhálón? Innentől lényegtelenek azok a felhördüléseid, hogy „ne már, apa, ez ciki”! Bocsi, kis pajtás, de a te szabadságod engem is felszabadított. A közös emlékeink legalább annyira az enyémek, mint a tieid. Jogom van megosztani őket. És ehhez az engedélyed sem kell. Te miket terjesztesz majd rólam, hogy igazold a döntésed? Ha elhatározásod szerint, soha nem találkozunk, én kinek tartozom elszámolással? Neked? Magamnak?

Kérdem én, ezt szándékosan csináltad? Hogy felrobbantsd az úgymond rózsaszín babaházat? Ha ez egy sima lázadás lenne a konformizmus ellen, meg is érteném. De elmondásod szerint nem erről van szó.

Akkor miről?

Eszembe jut anyám egyik mondata, amikor megkérdeztem tőle, te mitől érzed ennyire rosszul magad? Attól, hogy évtizedekkel ezelőtt elváltatok korhely apámmal, hogy nem találtál igaz társra sem a magánéletben, sem a hivatásodnak választott állatmentésben? Az volt a válasza, hogy „tudod te azt nagyon jól”. Csakhogy ez nem igaz! Fogalmam sem volt, mire utalt! Ez vajon nem gonoszság?

Az nem méltánytalan, hogy nem mondod el, miért szakítasz meg minden kapcsolatot a szüleiddel?

Ott hagytad anyádat a liftajtó előtt zokogva, hiába próbáltalak visszatartani.

Nem tudom, mit lehetett volna még tenni.

Azt mondtad, soha többé nem akarlak látni benneteket.

Egy

Még akkor sem hittük el, amikor eltűntél a metrólejárat tömegében. Logikus lett volna, hogy egymást hibáztatjuk a történtekért, de ez fel sem merült abban a dermedt csendben. Mintha az alattunk nyüzsgő piac is kihagyott volna egy ütemet a kora reggeli pulzálásból. Úgy tűnt, mintha a kéregetők is lelassították volna a céltalan ténfergésüket, közeledtükre még a szétszóródott szemét közt őgyelgő varjak sem rebbentek odébb.

Innen fentről, az erkélyről úgy hatott az alant elterülő világ, mintha azon semmi nem tudna sebet ejteni.

A sebek nem is ott voltak, hanem a szívünkben, a lelkünkben, a zsigereinkben, a legutolsó sejtekben. Mintha a varjak onnan lakmároztak volna korábban, és ezért viselkedtek annyira renyhén és lustán a dolguk után siető járókelők közelében. Senkit nem érdekelt az a négyemeletnyi magasságban megszületett pokoli fájdalom, amitől letaglózva meredtünk egymásra.

– Visszajön – próbálkoztam megölelve a feleségem derekát –, ki kell várni, nem lehet másképp.

Már nem voltak könnyei, úgy nézett rám, mint egy szomjazó a sivatagban.

– Nem fog – suttogta –, de hiszen ismered, milyen.

– Nem – válaszoltam –, nem ismerem. Azt hittem, hogy igen, de nem.

Pedig minden este, elalvás előtt felváltva ültünk az ágya mellett és el sem hittük, mi mindent megoszt velünk a titkaiból. Én éreztem kellemetlenül magam, annyira. Azt gondoltam, jó válaszokat tudok adni a kérdéseire. Ha meg nem, abból nyilvánvalóvá lesz, hogy fogalmam sincs, mikor hullik bele a Föld a Napba. Ez volt az a félelme, ami legelőször megdöbbentett. Milliónyi más dolog miatt aggódhatott volna, kezdve az iskolától, az úgynevezett barátaiig, a nagyszülei elvesztésének lehetőségétől egészen a lift elakadásáig két emelet között.

Egyszer kaptunk két nyulat ajándékba, jobban mondva ő kapta húsvétra, de a jószágok további sorsáról nekünk volt feladatunk dönteni. A két kis alamusziról legkevésbé sem az jutott eszébe az embernek, hogy fürgék, mert naphosszat csak gubbasztottak egy sarokban. Mégis egy adott pillanatban kiszöktek, s az egyiket négy emelettel lejjebb, a pincében találtuk meg, míg a másik örökre eltűnt. Hiába magyaráztuk neked, hogy előbb-utóbb amúgy is elköltöztettük volna a két jószágot valahová vidékre, ahol beteljesedik a sorsuk, te azon aggódtál, hogy hiányozni fogsz nekik.

Ez bizony lehetett volna intő jel, de mi nem gondoltuk annak.

És nem figyeltünk oda azokra a környezetünkből érkező kritikákra sem, hogy talán túlságosan is sokat foglalkozunk veled – micsoda marhaság, gondoltuk, hát nem az a természetes, hogy az ember a lehető legtöbbet adja magából a gyerekének? Miért baj az, hogy a hiányérzet legcsekélyebb jele nélkül tudtunk lemondani olyan programokról, eseményekről, amikért mások a kezüket-lábukat törték volna. Nekünk te voltál a luxusunk, nem lehetett konkurensed, kínálhatott bármilyen egyedi attrakciót az élet, könnyedén mondtunk rá nemet, és vonultunk le inkább a közeli parkba a virágágyások közé fogócskázni.

Hogy honnan volt bennünk ez a megengedő attitűd? Netán korábbi vétségek és tévelygéseink ellentételezéseként könyveltük el ezt a mértéktelen odaadást. Nem is tudom. Könnyedén teljesítettük, szóval korántsem gondolnám holmi folyamatos kanosszajárásnak.

Betereltük magunkat a szeles teraszról, és leültünk a sötét szobában, hátha válaszra lelünk a ránk telepedő csöndből. Automatikusan kitöltöttem két pohár vodkát és megpróbáltuk elgondolni, mi történik most veled. Igazából nem is a most, hanem a jövő miatt aggódtunk. Az ember egy ideig elél az otthonról hozott tárgyi és szellemi munícióból, de utána mi lesz? Mindazon részei az életnek, amik tőlünk függtek, hogy tudnak majd működni használati útmutató nélkül? Soha fel sem merült, hogy ezekről valamiféle olyan magyarázatot kéne adni, mint hogy milyen módon éli túl a disznó, ha rántott hús készül belőle. Lehet mondani erre, hogy a tudás birtokában mesterségesen kiszolgáltatottá tettünk téged, de hát ez nyilvánvaló badarság.

Az ember nem fűz magyarázatot minden cselekedetéhez, gondolván, hogy ez egyszer majd követendő minta lesz. Az életvitelünk, a cselekedeteink magukért beszélnek az ilyen helyzetekben, elvégre senki nem gondolhatja, hogy két lábon járó példagyűjteményként kéne viselkednie a nap 24 órájában.

Ezen az alapon joggal vethetnénk fel a kérdést: te mit tennél most a mi helyünkben?

Felmerülne benned például, hogy bizonyos helyzetekben egy szülőnek keményebben kellett volna megnyilvánulnia? Térjünk majd vissza erre, ha gyereked lesz.

– Az ismerősök – ragadta meg a karom a feleségem. – Nyilván kérdezősködni fognak nála is, nálunk is, hogy mi történt.

– Ez most a legkisebb gond – válaszoltam pikírten, mert a hirtelen mozdulattól majdnem melléloccsantottam a vodkát. – Ne lepődj meg, ha kiderül, sokan előbb tudtak az egészről, mint mi.

– Nem magától találta ki, az egyszer biztos – szipogta elgyötörten. – Egész biztos, hogy befolyásolták valamilyen módon… Olvastam nem egy ilyen esetről.

– Az iskolaigazgató tud valamit. Csak a személyiségi jogok miatt nem beszélhet – blöfföltem.

– Könyörgöm, két hét múlva lesz csak tizennyolc éves… de facto még gyerek!

Ekkor már zokogott. Lényegében egy rakás használt papír zsebkendő közepén ült. Azon tűnődtem, ha át akarom ölelni, bele kell, üljek ebbe a taknyos halomba. Ezért inkább letérdeltem elé, s a kezemmel próbáltam kisimogatni görcsbe rándult arcvonásai közül a könnyeket.

Hogy eltereljem a figyelmét valamennyire, azt kezdtem fejtegetni, mennyivel szerencsésebbek vagyunk azoknál a szülőknél, akiknek egyáltalán nem lehetett gyerekük.

Úgy nézett rám, mint aki megőrült.

– A tudat, hogy él, annak azért megnyugtatónak kell lennie… – próbáltam védeni az elgondolásomat, de a pillantását látva abbahagytam.

Miként ő is a sírást. Azzal hízelegtem magamnak, hogy lám, lám, kézben tartom a dolgokat.

– Mi lesz vele? – ingatta a fejét. Összekuszálódott haja csatakos tengeri moszatként tapadt a homlokára. – Tegnap este hogy volt képes jó éjszakát puszit adni, ha már készült erre a…

Képtelen volt befejezni, elfúlt a hangja.

Kint közben teljesen beesteledett. A téren kigyúltak az ostorlámpák fényei. A megindult hóesésben a túloldalon álló templom sziluettje úgy meredt az ég sötétjébe, mint a süllyedő Titanic orra. A harangtorony halovány őrlámpája hol eltűnt, hol újra láthatóvá vált, mintha pislákolásával azt üzente volna: van remény. Amikor a hó a mellvéd tetején kétujjnyira hízott, már nem voltam ilyen bizakodó. Arra gondoltam, a színe alapján akár só is lehetne, ami egyszer csak olyan súlyos lesz, hogy leszakad alatta az erkély. A kivonuló katasztrófa védelmisek maguk sem értik majd, hogy történhetett ilyen, hiszen nem voltak előjelek, mondják… … …

Tartalom

Nulla

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenkettő és fél

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill,
aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
A borítót Amy Haslehurst fotójának felhasználásával
Hrapka Tibor tervezte.
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 512 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL