Copyright © Pálmai-Lantos Éva, 2023

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

ISBN 978-963-452-746-6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET
Anyám hazugsága

1.

Tegnap reggel még azt hittem, a családom úgy tökéletes, ahogy van, és anya sosem hazudna nekem vagy apának. Tévedtem. Néha elég huszonnégy óra, hogy összeomoljon egy egész életnyi illúzió. Vagy egy nem várt levél és pár telefonhívás.

Huszonnégy órával ezelőtt összecsomagoltam, hogy egyheti ruhával és a notebookommal beköltözzek apához. Az apa-lánya napok nálunk afféle hagyománynak számítanak. Anya minden évben ősszel elutazik Andalúziába, ahol tizenkét napra kikapcsolja a telefonját, jógázik és meditál. Erre az időre én hazaköltözöm. Nem mintha apának szárazdajkára lenne szüksége, csak élvezem a kettesben töltött időt.

Idén a szokásosnál jobban vártam ezt a pár napot. Az utóbbi hónapokban többször éreztem, hogy indokolatlanul feszült és ideges vagyok, ezért a mostani alkalom nemcsak anyának, hanem nekem is olyan lesz, mint egy megnyugtató elvonulás. Beköltözöm a gyerekkori szobámba, a polcaim közé, a képeim alá, esténként pedig a kanapén beszélgetek apával, vagy művészfilmeket nézek vele a tévén, a fix csatornák valamelyikén, nem pedig streamingelve.

Általában már akkor kezdem érezni a felszabadultságot, amikor leszállok a villamosról a Déli pályaudvarnál, és elindulok a Hegy-vidék irányába. Szeretem, ahogy megváltozik a világ, ha az ember a Délinél jobbra fordul, és nem megy el a Széll Kálmán tér nyüzsgő zűrzavaráig. A Hegyvidék, ellentétben az én nyolcadik kerületi kis lakásommal, visszafogottan elegáns, mint egy idős hölgy, aki sosem hagyja el a házat kalap és fehér csipkekesztyű nélkül. Árnyasak az utcák, a villamos is máshogy csattog hegymenetben felfelé, és a kis boltokból süteményillat száll.

A ház az egyik zsákutcában áll a hegyoldalban. Magunk között mindig villának nevezzük, mert az örökkön nyikorgó kovácsoltvas kapun túl a bejárathoz egy lépcsősor vezet fel, amelyet három oszlop szegélyez. Gimnazista koromban a környéken lakó osztálytársaim azzal ugrattak, hogy szellemkastélynak hitték az épületet, minket meg az Addams családnak. A ház belülről azonban modern és kényelmes: megvan az előnye annak, ha az ember apja mérnök, az anyja pedig belsőépítész. Bár hat évvel ezelőtt elköltöztem, hogy önálló felnőttként független életet éljek, mégis valahányszor befordulok az utcába, visszafiatalodom. A sötétsárga villa az otthont, a család biztonságát jelképezi, ahová visszavonulhatok, ha szükségét érzem.

Tegnap, mire hazaértem, lélekben megint kamasz voltam. A házba lépve fel sem kapcsoltam a villanyt, a lábam ösztönösen a konyha felé vitt.

– Megjöttem! – kiabáltam a helyiségből kiszűrődő fény irányába.

Apa a konyhában a pulthoz húzott bárszéken ült, és a szemüvegét az orra hegyére tolva az előtte kiterített tervrajz fölé hajolt. Bár már közeledett a hatvanhoz, világosbarna hajába alig vegyültek ősz szálak, és semmit sem veszített az egyenes, határozott tartásából.

– Katicám, hol jártál? – nézett fel, ahogy beléptem. Ezt a becenevet még az anyai nagymamám ragasztotta rám gyerekkoromban, és valahányszor meghallom, mindig jóleső érzés tölt el. Pedig hol vannak már az óvodásévek, amikor órákat töltöttünk azzal, hogy katicabogarat rajzoltunk minden ruhámra és ágyneműhuzatomra!

– Szia! – adtam egy futó puszit apa mindig sima arcára. – Bocsánat, hogy az első estén nem tudtam előbb elszabadulni – szabadkoztam, és belekukkantottam a tervrajzba. Semmit sem értettem belőle, de mindig örömmel nézegettem a szabályos vonalakat és derékszögeket. Absztrakt vonalrajznak látszottak, amelyekben a valóság különböző lehetőségei rejtőznek.

Apa aggódva mért végig.

– Minden rendben? Soványnak és nyúzottnak tűnsz.

– Megvagyok – mosolyogtam rá. – Csak nem sokat aludtam az utóbbi időben. A kiállításmegnyitót megelőző napunk amúgy is mindig egy rémálom. De nincs szükségem másra, csak egy zuhanyra, és hogy kibújhassak ebből – mutattam az egyszínű blúzra meg a szűk szárú nadrágra. Utáltam a galériában íratlanul is elvárt öltözködési stílust, mert túlontúl hangsúlyozta a magasságom, ezért egész nap úgy éreztem magam, mint egy zsiráf. A gének sajátos összjátékának köszönhetően apa magasságát és csontos alkatát örököltem, hozzá anya makacs, göndör, vörösbe hajló sötétbarna haját és kék szemét. Huszonéves koromig szentül hittem, hogy össze nem illő elemekből alkottak meg, mint egy patchworköt. Nehezemre esett megbarátkozni az adottságaimmal.

– Cserébe, amiért várnod kellett, találd ki, mit vacsorázzunk! – szóltam vissza apának az ajtóból a vállam felett.

Felmentem az emeletre a régi szobámba, és ledobtam a ruhámat a földre. Anya általában haragudott ezért, de most nem számított. A gyors zuhany után a szekrényből előkotortam egy melegítőt meg egy mintás pólót, magamra kaptam, és máris sokkal jobban éreztem magam. Mire végeztem, és lementem, apa elpakolta a tervrajzokat, épp a nyitott hűtőajtó előtt állt.

– Anyádnak hála, a hűtőben a polcokról majd kifolynak az ételek, vegán szendvicskrémek és szabályos kockákra vágott zöldségek, de én azt mondom, hogy egy hosszú naphoz pizza kell – jegyezte meg.

– Nem ellenkezem. És nem árullak be, ha a Bazsalikomból rendelünk, és kérsz rá extra sajtot.

– Megbeszéltük! – villantott rám apa egy cinkos mosolyt. – Pepperóni?

– Azt most ne.

– A felére? – próbált alkudozni.

Megesett rajta a szívem.

– Ha megoldható... Egyébként meg jöhet, a pepperóni pedig a tiéd.

Az apa-lánya napoknak megvoltak a maguk rituáléi, köztük a legbűnösebb: az ételrendelés. Lehetőleg olyasmi, ami egészségtelen, és a kanapén, asztalhoz ülés nélkül fogyasztható el.

Egy óra múlva már ott gőzölgött a nappaliban a frissen sült pizza, az illata betöltötte a helyiséget. A hatalmas pizzásdoboz a dohányzóasztalon hevert felnyitva, én pedig elégedetten döntöttem a hátamat a kanapé puha párnáinak.

– Tányért? – dugta be apa a fejét az ajtón.

– A pizzához? Jó, hogy kést, villát nem akarsz hozni! – feleltem, mire mosolyogva eltűnt a konyhában.

A főzőhelyiség anya ízlését tükrözte, a csipkézett fehér fabútorok és a terrakotta árnyalatú fal harmóniát és mediterrán életérzést sugárzott, míg a nappali apa világa volt. Süppedős, sötét kanapé, polcok és sokféle, jól rakodható vízszintes felület. Kamaszkoromban jó néhányszor eltűnődtem azon, vajon létezhet-e még két, egymástól ennyire különböző ember, mint a szüleim. Nem a tűz és a víz, hanem a tűz és a föld sajátos párosát alkották, csak azt nem tudtam, hogy én, a puhán formálódó agyag, miként jövök a képbe.

Apa evőeszközök nélkül, egy borospalackkal és két pohárral került elő.

– Úgy gondoltam, ez egy laza fehérboros este. Vagy súlyosabb vörös? – kérdezte a címkét mutatva. – Van cabernet sauvignonom is.

Megráztam a fejem.

– A fehér tökéletes. – Elvettem a két poharat, és tartottam, amíg teletöltötte. Koccintottunk, majd apa tószttal koronázta az estét:

– Az apa-lánya napokra!

Ittam egy kortyot a könnyű, gyümölcsös aromájú, illatos zenitből, aztán hátradőltem, és éreztem, hogy elönt a béke.

– Mi a helyzet a galériában? – kérdezte apa, miközben az előre felvágott pizzaszeleteket széthúzta a dobozban.

Öt éve dolgoztam a LédArt Galériában a kiállítások kurátoraként. A feladat nem egészen ugyanaz, mint egy neves múzeumban, de egy művészettörténészi diplomával örülhettem, hogy van munkám, ráadásul olyan, ahol meg is becsülnek. Sorozatban a kilencedik kiállítást szerveztem, amelyik se jobb, se rosszabb nem volt, mint általában, valamiért mégis eléggé megviselt a lebonyolítás folyamata. Napok óta szellemileg fáradtan, kedvetlenül estem be a lakásom ajtaján, és csak arra volt erőm, hogy érdektelenül a tévé csatornáit váltogassam; de nem akartam apát ezzel nyugtalanítani. Főleg, mivel magamnak sem tudtam megfogalmazni, mi bajom van.

– A szokásos – válaszoltam. – Az elmúlt négy napban újra és újra átrendeztem a festményeket az aktuális kiállításhoz, hogy kihozzam belőlük a legtöbbet. Most ott tartok, hogy még csak gondolni sem akarok rájuk.

– Akkor vedd úgy, hogy nem kérdeztem.

– Mit is? – nevettem fel, aztán elvettem egy pepperónimentes pizzaszeletet, és beleharaptam. A paradicsomkarika még olyan forró volt rajta, hogy megégette a szájpadlásom, ezért levegőért kapkodva tátogtam, mint egy hal.

– Köpd ki! – mondta apa.

Eszem ágában sem volt, és nem azért, mert udvariaskodni akartam. Megoldom így is, legfeljebb tátott szájjal lihegek kicsit.

Ez is azok közé a dolgok közé tartozott, amiért annyira szerettem ezeket a napokat: ilyenkor teljesen önmagam lehettem. Apa előtt sosem éreztem azt, hogy bizonyítanom kell. Bármit csináltam is, sosem ütközött meg rajta, vagy rosszallotta.

Egy ideig békés csendben ettünk, a dobozban kezdtek megszaporodni a pizzaszélek. Azokat egyikünk sem ette meg, ez a feltét nélküli tészta sanyarú sorsa. A pizzaszél csak a szükséges rossz.

– És hogy van Márk? – kérdezte apa, miután végzett az utolsó szelettel, és leöblítette egy kis borral. Láttam, hogy liheg, de szerette és bírta is a csípőset.

– Mi már nem... nem járunk – vallottam be.

– Ó!

– Ja. Már nem is szoktunk találkozni.

– Sajnálom.

– Hát én nem. Egy pozőr volt, csak jó időbe telt, hogy észrevegyem.

– Szóval te rúgtad ki.

– Mondhatjuk így is.

Márkkal fél éve ismerkedtem meg, most azonban már attól ideges lettem, hogy szóba került a neve. Művészeti újságírónak mondta magát, és több lapnak írt cikkeket. Eleinte szórakoztatónak és szellemesnek találtam, élveztem a művészetről, a képekről folytatott beszélgetéseket. Aztán mind gyakrabban láttam viszont a szavaimat a cikkeiben, és volt képe azt mondani, hogy ezek a saját gondolatai. Amikor szakítottam vele, azt vágta a fejemhez, hogy kihasználtam, és általa akartam szakmailag előrébb jutni.

Apa hallgatása beszédesebb volt, mintha sajnálkozott volna, de épp erre volt szükségem. A férfiak, akikkel a munkám során a galériában megismerkedtem, általában vagy pénzes műkedvelők voltak, vagy feltörekvő művészek, és a viszonyok nem tartottak sokáig, de nem is bántam. A legtöbbjük idővel felületesnek és unalmasnak – vagy még rosszabbnak – bizonyult.

– És találkozgatsz valaki mással?

– Apa, ne kezdd! – nevettem el magam.

– Csak érdeklődöm. Nem szabad?

– Ezzel a hangsúllyal? Nyugi! Nem kell aggódnod a magánéletem miatt. Most éppen nincs is, szóval gond egy szál se.

– Az apád vagyok, a munkaköri leírásomban szerepel az aggódás.

– De tényleg nincs miért. Mostanában nem igazán jutott időm az ismerkedésre. – Ebben volt igazság. A legutóbbi rémes tapasztalatok után feladtam, és inkább nem kerestem komolyabb kapcsolatot, nem is hiányzott. Legfeljebb néha esténként, amikor munka után hazaérve hiába kapcsoltam be a tévét, a lakásban nyomasztó maradt a csend. De azt már megtanultam, hogy inkább ez, mint a Márk-félék. – A galériában eléggé zajlik az élet – tettem hozzá, hogy témát váltsak. – Adél egy hajcsár.

– Mégiscsak beszélünk róla?

– Inkább erről, mint a szerelmi életemről.

– Ami nincs.

– Apa! – csattantam fel. – Na jó, szerinted kinek kell egy kifacsart rongybaba?

– Miért hagyod magad? Egy hajcsárnak is lehet néha nemet mondani! Tudsz te határozott lenni.

– Adélnak? Nemet mondani? Az kizárt! – ráztam meg a fejem. – Találkoztál vele. Ha valami nem úgy van, ahogy ő akarja, letépi a fejem, felfal, és fogpiszkálónak használja a csontjaimat. Ő már csak ilyen, ezért ennyire sikeres.

– Szerintem inkább azért sikeres, mert észreveszi és kihasználja mások tehetségét – ellenkezett apa. – Köztük a tiédet. Nagyszerű munkát végzel, lehetnél büszkébb rá.

– Tudom, tudom. És büszke is vagyok rá, csak... – Nem is tudom, hogy „mi” csak. Általában szabad kezet kapok a kiállítások koncepciójának a megalkotásában, a lehető legtöbbet hozom ki a képekből, és ezt siker koronázza. Akkor mégis miért érzem rosszul magam?

– Tudod, egyszerre jóleső és fájdalmas azt látni, hogy a gyereked hasonlít rád – folytatta apa, és felkaptam a fejem a hangjában szomorúsággal keveredő büszkeségre. – Örökölted tőlem az érzékenységet és a simulékonyságot. Azt hiszem, van benned ugyanakkor az anyád hurrikánszerű lendületéből, csak még nem talált magának csatornát.

Anya tényleg világéletében olyan volt, mint egy hurrikán. Sosem érdekelte, ki mit gondol, csak ment a saját elképzelései után. Gyerekkoromban vagy százszor hallottam azt a történetet, hogy az első randevún végigrángatta apát a körúton, hogy megnézzék a századfordulós neoreneszánsz házak homlokzatának a díszítését. Olyan szenvedéllyel magyarázott az épületekről, hogy apát teljesen levette a lábáról. Attól kezdve nem futott más lányok után, és építészmérnökként szerzett diplomát. Néha elgondolkoztam, hogy tényleg anya lánya vagyok-e, mert úgy tűnt, ez a lendület belőlem teljesen hiányzik. Én jobb szerettem a háttérbe húzódni, és azt csinálni, amit elvártak tőlem.

– Nekem jó ez így, apa.

– Nem azt mondom, hogy nem jó, hanem azt, hogy ott van legbelül. Több rejlik benned, mint hiszed.

Hálásan rámosolyogtam.

– Szeretlek, apa! De ugye tudod, hogy minden szülő ezt gondolja a gyerekéről? Aztán a valóság mindig fájdalmasan csap le.

Apa legyintett:

– Az csak egyetlen elutasítás volt. Nem számít, nem is jelent semmit, és azt biztosan nem határozza meg, hogy mire viheted, vagy mire vagy képes.

A családban egy hallgatólagos megegyezés eredményeként nem beszéltünk a művészeti egyetem felvételijéről. A művészettörténet szakon töltött három év után úgy éreztem, inkább alkotni szeretnék, mint végtelen elemzéseket írni, így hirtelen jött ötlettől vezérelve beadtam a jelentkezésemet az ország legnevesebb művészeti egyetemére. Ez volt életemben talán az egyetlen pillanat, amikor nem azt csináltam, ami az észszerű és az elvárt volt. És megbántam. Mindez öt éve történt, de az elutasítás rendre felbukkant a gondolataimban, és igenis számított. A hivatalos indoklásban az állt, hogy a festményeim „nem eléggé eredetiek és modernek, nem tükrözik a kortárs áramlatokat”. Soha többé nem akartam erről beszélni, vagy ha szóba került, lezártam azzal, hogy nagyon kevés embert vesznek fel, szóval nem is igazán reménykedtem. Nem sokkal ezt követően jelentkeztem a galéria kurátori állására, és elhatároztam, hogy többé nem veszek ecsetet a kezembe, amihez tartom is magam.

Láttam, hogy apa fürkészőn néz, választ vár, de nem tudtam mit mondani. Hiába telt el annyi év, ha az elutasításra gondoltam, még mindig görcsbe rándult a gyomrom.

– Ne pszichologizáljunk ma, kérlek! – válaszoltam végül. Szívből értékeltem apa támogatását, még ha ettől nem is tört rám az az ellenállhatatlan vágy, hogy újra ecsetet ragadjak. Inkább összeszedtem, majd zsírpapírba tekertem a pizzaszéleket.

– Tedd félre őket! – intett apa. – A szomszéd Ilonka néni kivett a menhelyről egy kis barnásfehér havannai pincsit. Megőrül a pizzaszélekért.

– Ilonka néni?

Apa összevont szemöldökkel bámult. Kitartóan.

– Jól van, na! – fújtam visszavonulót. – Mit szeret rajtuk? Mármint a pincsi. Egyébként azt sem tudom, az milyen kutya. A pizzaszéleket senki sem eszi meg.

– Valószínűleg azzal etették az előző gazdái. Egy kis ketrecben találtak rá az állatvédők.

– Azt zárnám oda, aki így tart egy kutyát – mordultam föl.

– Na, megvan az a hurrikán! – vigyorgott rám apa.

Amikor megpróbáltam a pizzásdobozt kettéhajtani, észrevettem alatta egy nagy alakú, vaskos borítékot. Először az szúrt szemet, hogy tenyérnyi zsírfolt éktelenkedik rajta.

Kihúztam a barna karton alól, és meglengettem apa előtt.

– Ez az asztalon volt. Remélem, semmi fontos, mert foltos lett.

Apa futó pillantást vetett rá, aztán maga elé húzta a tévéújságot; erről anya még nem bírta leszoktatni.

– Igazság szerint nem tudom. Ma reggel jött – válaszolta. – Van kedved nézni valamit? Klasszikus, vígjáték vagy egy kis dráma?

Amíg belemerült a műsorkínálatba, jobban megvizsgáltam a borítékot. Aztán eljutott az agyamig, hogy mi keltette fel a figyelmemet: Gózon Eszternek címezték.

– Nem is neked jött. Anyának.

Apa rám pillantott a szemüvege felett.

– Igen, és?

– De miért a leánykori nevére?

– Nem tudom.

– Te vetted át, nem?

– A postás annyit mondott, hogy ajánlott elsőbbségi küldemény jött külföldről.

Az utca és az irányítószám alatt nagy, nyomtatott betűkkel az szerepelt: Hungría.

– Igen, Spanyolországból – állapítottam meg.

– Mindig ez van. Anyád rendszeresen kap leveleket a világ különböző országaiból. Ha egy megrendelőnek speciális igényei vannak a belsőépítészeti terveknél, néhány hétig mindenfelől özönlenek a rajzok és az anyagminták. Fogadjunk, hogy ha kibontod, tapétaminták hullanak ki belőle!

El kellett ismernem, hogy ebből a szempontból semmi különös nincs a levélben, mégsem hagyott nyugodni.

– Akkor miért nem az irodába címezték?

– Lehet, hogy egy régi ismerős küldte. Amikor a leánykori nevét használta, még meg sem volt az iroda.

A magyarázat észszerű volt, és megnyugtató, de valami azt súgta, ne hagyjam annyiban. Talán az zavart, hogy rendes levél volt, nem e-mail. A sárga-piros szaggatott vonalas szegélye úgy vonzotta a tekintetem, mint egy vészjelző.

– Szerintem ez nem munkaügyben jött – mondtam ki hangosan.

Apa letette az újságot, és levette a szemüvegét.

– Röntgenszemed van, kincsem? Átlátsz a borítékon?

– Mi van, ha fontos vagy sürgős? Azt mondtad, elsőbbségivel jött.

– Katicám, amit postán küldenek, nem lehet olyan sürgős, hogy ne érne rá még két hétig.

El kellett ismernem, hogy ebben van némi igazság.

– Te tudod – vontam vállat. – De ha arról tájékoztatták, hogy megnyerte a spanyol jackpotot, és ha nem jelentkezik három napon belül, akkor lemarad a több tízezer euróról, az a te lelkeden fog száradni – ütöttem el egy tréfával a dolgot.

– Azt hiszem, ezt a kockázatot vállalom. – Apa elvette a borítékot a kezemből, és letette a levél- meg az újságkupac tetejére, a dohányzóasztal sarkára. – Szóval? Játsszák a Casablancát és egy francia új hullámos filmet két szerelmesről. Melyik legyen?

– Ne haragudj, apa, de hullafáradt vagyok, nem baj, ha ma kihagyom? Hosszú napom volt… – Felkászálódtam a kényelmes kanapéról, és átöleltem. – Jó mozizást, és jó éjszakát!

– De holnap bepótoljuk!

– Holnap kiállításmegnyitó.

– Akkor holnapután.

– Naná!

Kilavíroztam a konyhába az üres pizzásdobozzal meg a két pohárral, az utóbbiakat beraktam a mosogatógépbe, és felmentem a szobámba. Eldőltem az ágyon, és a falat bámultam. Fehér négyzetek mutatták, honnan vettem le a régi rajzaimat és festményeimet. Csak egyet hagytam fent, amit a nagyiról festettem még gimnazista koromban, ahol Miss Daisyt játssza egy amatőr társulattal, elegáns kosztümben, széles mosollyal.

Néhány percig forgolódtam, aztán nem bírtam tovább. A telefonomért nyúltam, megnyitottam a névjegyeket, és anya nevére kattintva bepötyögtem egy rövid üzenetet:

Kaptál egy hivatalos elsőbbségi levelet Spanyolországból. Hátha fontos. Puszi.

2.

Késő délelőtt ébredtem fel. Jólesett az ágyban lustálkodni egy darabig, aztán eszembe jutott az este. A mobilom után tapogatóztam, de amikor megnyitottam, láttam, hogy anya nem válaszolt. Végül erőt vettem magamon, feltápászkodtam, a telefont becsúsztattam a zsebembe, és lementem a konyhába.

Apa már elment, erről egy piszkos kávésbögre tanúskodott a konyhapulton. Kerestem egy másik bögrét, amit megfelelően nagynak ítéltem, és amíg lefőtt a kávé, tejet habosítottam.

A galériabeli munkámnak az az egyik legnagyobb előnye, hogy általában nem vagyok szoros napirendhez kötve. A korán kelés sosem volt az erősségem, és az otthon töltött reggelekben azt a rituálét szerettem a legjobban, amikor egy bögre kávéval a kezemben beköltöztem a nappaliban a kanapéra, a kedvenc helyemre. Általában azzal kezdem a napot, hogy bekapcsolom a notebookom, megnézem a híreket, és válaszolok a fontosabb leveleimre, közben lassan kortyolgatom a kávémat. Ezúttal a reklámok mellett csak Adéltól várt a szokásos üzenet a megnyitó menetrendjéről, és hogy tudnék-e korábban menni, mert előtte beszélni akar velem.

Gondolatban számba vettem, miről lehet szó. Gondja lenne a kiállítással vagy a koncepcióval? Akkor hívott volna, vagy küld egy dörgedelmes üzenetet. Nem arról híres, hogy finomkodna. Akkor mégis miről akar személyesen társalogni?

Miközben ez járt a fejemben, megakadt a szemem a spanyol levélen, amely még mindig a kupac tetején hevert a dohányzóasztalon, pontosan ott, ahová apa tette. Néhány percig görgettem lefelé a híreket, aztán győzött a kíváncsiság. Félretettem a notebookot, és újra kézbe vettem a borítékot, hogy jobban megnézzem. Vastag volt, és súlyos, a bal felső sarokban a feladót egy szürke, elmosódott pecsét jelezte. A zsírfolttól alig tudtam kisilabizálni a szavakat: Ayerbe Bufete de Cuevas és egy cím Sevillában.

Mivel ettől nem lettem okosabb, beírtam a szavakat a Google keresőjébe, és rákattintottam a legelső találatra. Meglepetésemre a link egy ügyvédi iroda honlapjára vezetett. Átböngésztem a bemutatkozást, és kiderült, hogy egy családi vállalkozás, a nagyapa, az apa és a fiú vezeti, akik főleg családjogi ügyekre specializálódtak.

Miért küld egy spanyol ügyvédi iroda hivatalos levelet anyának? A kérdés nem hagyott nyugodni. Miközben nekiláttam reggelit készíteni, ötpercenként a telefonomra sandítottam, jött-e válaszüzenet anyától. Elővettem kétféle zöldségkrémet meg némi zöldséget a hűtőből, és készítettem magamnak két szendvicset. Feltelepedtem velük a konyhai előkészítő pultnál lévő két bárszék egyikére.

Reggeli közben általában átgondolom a napomat, de most nem volt mit átgondolni. A megnyitóig szabad voltam, és talán éppen ezért nem tudtam elszakadni a sevillai levéltől.

Három falat után úgy éreztem, hogy nem megy le több zöldség a torkomon. Félretoltam a tányért, kikerestem anya nevét a híváslistán, és megnyomtam a Hívás gombot. Az első csörgés után egy férfihang szólt bele. Szóhoz sem jutottam. Beletelt néhány másodpercbe, mire rájöttem, hogy ez csak a szokásos, automatikus válasz spanyolul, miszerint a hívott szám nem kapcsolható.

Persze, már biztosan elkezdődött a program. Az első nap délelőttje, ismerkedés, bemelegítés vagy valami hasonló. Sosem voltam ilyen elvonuláson, de elég filmet láttam, hogy legyen némi elképzelésem róla. Egész nap ülnek, meditálnak vagy jógáznak, megtisztítják az elméjüket, meg ilyesmi, a telefont meg kikapcsolják. Most, hogy belegondolok, az utóbbi években sosem próbáltuk elérni anyát az elvonulás alatt, beértük a kétnaponta érkező, a jóllétéről biztosító üzenetekkel. De vajon miért tűnik ez most különösnek?

Engem rendszerint nyugtalansággal tölt el a térerő hiánya vidéken vagy az erdőben járva, hátha pont akkor keresnek egy fontos ügyben. Ezzel szemben anya – állítása szerint – még élvezte is a digitális detoxot, és többször nyomatékosan arra kért minket, hogy ne keressük feleslegesen.

A nappali falán lógó régimódi óra nagyot kattant, amikor a kismutató függőlegesbe állt. Ez ráébresztett arra, hogy elszöszmötöltem a délelőttöt, és lassan készülődnöm kell. Bevonultam a fürdőszobába, és hosszan eresztettem magamra a meleg vizet, élveztem anya tusfürdőjének az illatát. Miután megtörölköztem, megálltam a tükör előtt, hogy vörösesbarna, göndör, vastag szálú hajamnak elegánsabb formát adjak.

A készülődésből a telefon pittyenése zökkentett ki. Reménykedve nyitottam meg az üzeneteket, de nem anya válaszolt, hanem a galéria marketingese, Vivien írt:

Készülj fel lélekben, sok fotós lesz, csípd ki magad!

A fotósok az eseteid, nem?

Adél valószínűleg még nincs bent, különben Viviennek nem lenne ideje írogatni.

A szimpla mosolyból láthatóan nem értette, hogy nem akarok csetelni, szóval mindegy volt, írok-e. Vivi már csak ilyen, csupa lendület és csipetnyi nemtörődömség. De tudtam, hogy jót akar, ezért erőt vettem magamon, és válaszoltam.

Ez nem egy buli, ma este munka van.

Persze. Meg kölyökpezsgő.

Na látod!

Na de utána? Ünneplünk kicsikét...

Szerintem ki leszek nyúlva.

Vivi küldött egy pezsgőspoharat meg egy szívecskét, aztán eltűnt a csetről.

Ha-ha! Megérkezett Adél.

Visszafordultam a tükörhöz és az engedetlen tincseimhez. Hátrafésültem az arcomból a hajam, szétválasztottam, és összefonva feltűztem a fejem tetejére. Ezután beletettem legalább tíz hullámcsatot, és ráfújtam egy negyed flakon hajlakkot. Az eredmény kellően elegáns hatást keltett.

Elővettem azt a két ruhát, amit a megnyitóra hoztam magammal. Az öltözködés tizenhat éves korom óta kész szenvedés volt, a magasságom miatt minden a kelleténél rövidebbnek bizonyult rajtam. Ha pedig magas sarkúba bújtam, általában elláttam az emberek feje felett.

A megnyitóra sajnos nem vehettem fel a kedvenc farmeremet egy színes blúzzal és tornacsukával. A fekete koktélruhát viszont túlzásnak éreztem, ráadásul nem is volt hozzá megfelelő cipőm. Végül a királykék ruha mellett döntöttem, amelynek a felső részét finom csipke alkotta, és deréktájon öv fogta össze. Valami azonban még hiányzott. Egy fülbevaló, ám arról elfeledkeztem tegnap. Sorra kihúzogattam a fiókokat, remélve, hogy találok valamit, de a legtöbb, évekkel korábban vásárolt ékszerem vagy olyan volt, mint az apró paletta, amin a festékfoltokat színes strasszok jelezték, vagy – mint a Frida Kahlo arcképével díszített darab – nem illett az alkalomhoz. Némi tétovázás után egy masni formájú, sötétkék függőt választottam ki, aminek a lelógó részét kristályok díszítették. Anya hozta nekem Spanyolországból a huszonharmadik születésnapomra, de még sosem viseltem, nem volt rá alkalom.

Megszemléltem magam a tükörben: olyan volt, mintha nem is én lennék. A kék ruhában, feltűzött hajjal üzletasszonynak látszottam, nyoma sem volt a művészi ambíciókat dédelgető diáklánynak, aki néhány éve voltam. Hát, kinőttem. Elfordultam a tükörtől, mielőtt túlságosan elmerültem volna a változások miatti önsajnálatban, és lementem a konyhába.

Mivel volt még tíz percem, tettem egy utolsó próbát, hogy elérjem anyát. A kísérlet ugyanazzal az eredménnyel zárult, mint  legutóbb: a hívott szám nem kapcsolható. Mielőtt ebédelni megy, csak ránéz a telefonra!

Az egyik fiókból kivettem a jegyzettömböt, amire a bevásárlólistát szoktuk írni, és egy tollat. A megnyitó miatt későn jövök, ne várj meg! Puszi – írtam rá, aztán az előkészítő pult közepére tettem. Indulásra készen nyúltam a táskámért, amikor eszembe jutott valami. Anyának is hagyhatok üzenetet a hotel recepcióján! Majd átadják neki, amikor vége van a délelőtti jógaórájának vagy minek.

Bár anya évek óta ugyanott szállt meg, rájöttem, hogy sosem jegyeztem meg a szálloda nevét. Kétségbeesetten kutakodtam az emlékeim között, de csak egy városnév ugrott be: Cazalla de la Sierra. A dallama miatt ragadt meg bennem a név. A spanyol gyönyörű nyelv, és a Cazalla de la Sierra úgy hangzott, mint egy széltámasztó varázsige. Magamhoz vettem a nappaliban az irattartót, ahová anya minden utazással kapcsolatos dokumentumot gyűjtött, kiborítottam a pultra, és elkezdtem átlapozni. Néhány pillanat múlva a kezembe akadt egy prospektus, ahol egy nő egyensúlyozott féllábon egy jógamatrac előtt, a háttérben szőlőlugassal, a feje felett magasodó hegyekkel. A felirat meditációs elvonulást hirdetett a Cazalla de la Sierra-i Los Viñedos Hotel & Spában. Most már beugrott a név, anya még mondta is, hogy a viñedos szó szőlőlugast jelent, és azt szereti a legjobban, amikor ott ücsöröghet. Felhívtam a szórólapon lévő telefonszámot. Néhány csörgés után dallamos női hang szólt bele:

– Los Viñedos Hotel & Spa. ¿En qué puedo ayudar?

Spanyolul, hogy máshogy!

Angolul válaszoltam. A spanyolomat nem éreztem elég erősnek, hogy azzal próbálkozzak.

– Jó napot kívánok! Bartha Katinka vagyok, és az egyik vendégük után érdeklődöm. Bartha-Gózon Eszternek hívják.

A vonal túlsó felén az ügyintéző lány szintén angolra váltott.

– Sajnálom, kisasszony, a vendégeinkről nem adhatunk ki információt.

– Nem is a szobaszámát kérdezem, csak egy üzenetet hagynék neki. Annyi lenne mindössze, hogy a lánya kereste, és kéri, hívja vissza, ha bekapcsolta a telefonját.

Az ügyintéző lány mintha hezitált volna kicsit.

– Rendben, megismételné a nevet?

– Bartha-Gózon Eszter. Esetleg csak Gózon Eszter.

Pár másodpercet váratott. Hallottam, hogy a vonal túloldalán a számítógépén pötyög.

– Nincs ilyen nevű vendégünk – közölte aztán. – Lehetek még valamiben a segítségére?

Eléggé meglepődtem. Milyen néven jelentkezhetett be anya?

– Még egy apróság – feleltem gyorsan, mielőtt letehette volna a kagylót. – Általában hány órakor ér véget a meditációs elvonulás?

– Elnézést, de nem tudom, mire gondol. Már több éve nem rendezünk meditációs elvonulásokat.

Annyira megdöbbentem, hogy néhány pillanatig szóhoz sem jutottam.

– Ez biztos? – nyögtem.

– Teljesen.

– Mióta? Mármint mióta nem?

– Négy éve.

– Talán van egy másik hotel a városban, ahol van...

– Cazalla de la Sierrában a Los Viñedos az egyetlen szálloda, asszonyom. De ajánlom figyelmébe az egyéb wellness-szolgáltatásainkat, amelyek...

– Nem érdekel, köszönöm – vágtam el gyorsan a beszélgetés fonalát. – Viszonthallásra!

Alig tudtam rányomni a piros gombra, hogy bontsam a hívást, úgy remegett a kezem. Anya nincs a hotelben, és nincs ott semmiféle meditációs elvonulás. Négy éve nem tartanak ilyesmit! Akkor hová utazott el tegnap reggel? Hová utazik évek óta minden ősszel?

Próbáltam összeszedni magam. Töltöttem egy pohár vizet, nagy lendülettel megittam, de az agyam tovább kattogott. Miről hazudna nekünk anya, és miért?

A legvalószínűbb válasz tolakodott a gondolataim közé: szeretője van. Spanyolországban.

Megpróbáltam lehiggadni, és észszerűen gondolkodni. Anya nem olyan. Több mint három évtizede boldog házasságban él apával. De biztos ez? A gimiben szinte minden barátomnak elváltak a szülei, miközben én nem tudtam elképzelni, hogy egyszer csak ott látom apa bepakolt bőröndjét az ajtónál. Mégis mi más magyarázat lehet arra, hogy anya hazudik arról, hol van? Ráadásul nem először.

Maradjunk a realitás talaján!, intettem magam. Valószínűbb, hogy rosszul emlékszem, és nem Cazalla de la Sierrában van, ám mivel erről mesélt, ezt a nevet jegyeztem meg. Próbáltam felidézni, mit mondott, mielőtt elindult. Idén a szokásosnál kicsivel korábban utazott el. Azt mondta, az utolsó pillanatban változtattak a dátumokon valami konferencia miatt. Ettől eltekintve pontosan úgy zajlott minden, mint máskor. Bepakolta a bőröndjét, és apa kivitte a reptérre. Még küldött is egy üzenetet, amikor rendben leszállt a járata Sevillában.

Anya nagyival utazott el először Andalúziába, pár hónappal nagyi halálát megelőzően. A következő évben, amikor anya egyedül ment, nem nyaggattuk a kérdéseinkkel, mert egészen összetörte a gyász. Azt mondta, bejárja az utolsó közös útjuk emlékhelyeit. Megértettük. Aztán rátalált erre a jóga- és meditációs táborra. Mikor is? Nyolc éve? Hét? Aztán minden évben ugyanakkor elutazott, mi pedig nem kérdezősködünk.

Kétségbeesetten kutattam az emlékeim közt, hátha találok valami magyarázatot. De nem. Még tavaly is hallottam anyától, hogy Cazalla de la Sierra és a Los Viñedos! Szőlőlugas. Tisztán emlékszem rá. Fel kell hívnom apát, talán ő többet tud nálam.

Mielőtt azonban erre sort keríthettem volna, a telefonomon felvillant a bal felső sarokban a borítékjel. Megnyitottam az üzenetet. Anyától jött.

Szia, kicsim! Ne aggódj, majd intézkedem. Most kezdünk a szőlőlugasban, nem tudsz elérni, ne haragudj. Puszillak. Ja, és sok sikert a megnyitóhoz!

Elsőre alig fogtam fel az üzenet tartalmát. Egy röpke pillanatig megnyugvást éreztem, mert anyának ezek szerint nem veszett nyoma. De hol lehet? Melyik szőlőlugasban? Mert Cazalla de la Sierrában biztos nem volt. Ott már rég nem tartanak elvonulásokat!

Nem volt időm ezen tépelődni, indulnom kellett, máris késésben voltam.

Tíz perc múlva a taxiban, úton a galéria felé több kérdést is megfogalmaztam. Anya, ugye tudod, hogy nekem bármit elmondhatsz? Bepötyögtem a mobilba, de aztán eszembe jutott, hogy ezzel akár meg is ijeszthetem. Mi van, ha túlreagálom, ha tévedek? Írjam csak azt: Anya, végül is merre vagy most? Apával nem jutottunk dűlőre... Nem, ez hazugság lenne. Legyen annyi: Anya, beszélnünk kellene, hívj, lécci!

Végül ezt pötyögtem be, és már el is küldtem volna, amikor épp elhagytuk az Astoriát, és sebesen közeledtünk a Blahához. Innen nem messze lakom. Hirtelen ötlettől vezérelve bemondtam a címemet a taxisnak, aki biccentett, és beírta a GPS-ébe.

Előbb járt a szám, mint ahogy a gondolat kikerekedett: van otthon egy képeslapom anyától, amit tavaly ősszel küldött! Tudtam, melyik fiókban találom.

A ház elé érve megkértem a taxist, hogy várjon.

– Egy perc lesz – ígértem, aztán beviharzottam a kapun, és rohantam fel az első emeletre.

Nem valami nagy a lakás, de az enyém, lényegében én spóroltam össze, az én kétkezi munkám van benne. A nagyi ugyan hagyott rám egy kis kezdőtőkét, de a többit, amely ennek a negyven négyzetméternyi otthonnak a megvételéhez kellett, önerőből teremtettem elő, és erre nagyon büszke voltam. A galériabeli fizetésemből éveken át, minden hónapban félretettem egy keveset, és sikerült még azelőtt megvennem a lakást, hogy az ingatlanárak elszálltak volna Budapesten, ráadásul a nyolckerben amúgy is olcsóbban adták az átlagnál. Be kell vallanom, eléggé lepukkant volt. A felújítás java részét, ami nem villamossági szakembert vagy vizest, gázost igényelt, mind magam csináltam, így a festést és a parkettázást is, sőt a konyhabútort, és a galériát is én szereltem be. Egyedül a függönyök beszegésében segített anya, mert utálok varrni.

A képeslapokat, leveleket, szerződéseket egy kis szekrénykében tartom a galéria alatt berendezett apró dolgozósarkomban. Második fiók.

Célirányosan odaléptem, beletúrtam, és átpörgettem a papírokat. Ott volt közöttük. Egy éjszakai kép a kivilágított Iglesia de Nuestra Señora de Consolaciónról, a templomról, amely Cazalla de la Sierra közepén áll, felette a hold és egy sötét dombocska, körülötte háztetők. A kép egészen olyan volt, mint egy Van Gogh-festmény. Megfordítottam a lapot. Szia, kicsim! Cazalla gyönyörű és békés, mint mindig ilyenkor ősszel. Gondolok rád. Szeretlek: Anya. Tavalyi képeslap. Tavalyi!

Csippant a telefonom. Ránéztem. Vivien üzent.

Hol vagy? Adél már hiányol!

Rohantam le a lépcsőn, de annyira máshol járt az agyam, hogy félreléptem, és a szokatlan magas sarkúban kis híján lebucskáztam. Sikerült elkapnom a korlátot, és megtartottam magam, de a szívem a torkomba ugrott.

Na az lesz a szép, ha a megnyitón velem lesz probléma!

Megigazítottam a ruhám, és óvatosabban folytattam az utam. Jobb pár perc késéssel odaérni, mint a kórházból telefonálni Adélnak. A kocsiban aztán megköszöntem a taxisnak, hogy megvárt, és hátradőltem az ülésen.

A LédArt Galériát Adél tíz évvel ezelőtt nyitotta meg a Szív utcában, és idővel terjeszkedni kezdett, már egy kávézó is tartozott hozzá, ami lehetővé tette nagyobb rendezvények, például egy százfős megnyitó megrendezését. Vivien a bejárat előtt dohányzott, kihasználva, hogy a meghívottak még nem kezdtek el szállingózni. Alaposan végigmért, aztán elismerően bólintott.

– Ejha, tényleg kiöltöztél! – állapította meg. – De vagy másik alapozót kéne választanod, vagy rémesen sápadt vagy. Minden rendben?

– Persze. Csak izgulok – legyintettem.

– Egy kis pirosító?

– Nem, köszi.

A galériában a berendezők mindent előkészítettek a megnyitóra. A kávézórészt a hétköznapokban meghatározó kerek asztalok és fotelek átkerültek a raktárba, és átadták a helyüket a fehér terítővel letakart, magas asztaloknak. A hátsó teremben a világosszürkére festett falon egyszerű fehér keretekben lógott a kiállítás közel harminc festménye: a szpotlámpák éles fényénél a színek és formák metszőn és hidegen váltak el egymástól. Megszokásból körbementem, és ellenőriztem, minden hibátlan-e, de gondolatban máshol jártam. A képeslapon olvasható sorok ott lebegtek a szemem előtt: Cazalla gyönyörű és békés, mint mindig ilyenkor ősszel. Mindig. Ilyenkor. Ősszel.

Anya hazudott! Teljesen felfoghatatlannak tűnt, hogy hazudik nekem, nekünk, és nemcsak most, hanem hosszú évek óta. Hiába vettem sorra az összes lehetséges magyarázatot, egyik sem hozott megnyugvást.

Nem tudom, mennyi ideig állhattam a gondolataimba merülve, de végül Adél hangja zökkentett ki a merengésből.

– Hát itt bujkálsz!

Felé fordultam, és mosolyt erőltettem az arcomra.

– Nem bujkálok. Csak még egyszer körbejártam, nehogy valami galiba legyen a megnyitón.

Adél elégedetten bólintott.

– Értékelem az alaposságod, és hogy nem kell a sarkadban lenni, magadtól is csinálod, amit várnak tőled. – Bóknak szánta, de nem esett jól. Adél folytatta: – Ezért is szerettem volna beszélni veled még a megnyitó előtt. Bejönnél az irodába?

Az irodának nevezett helyiség valójában egy tágas szoba volt két íróasztallal és egy színes kanapéval. Ritkán dolgoztunk itt, és zavarban éreztem magam, amikor Adél intett, hogy üljek le mellé.

– Nos, már érett ez a beszélgetés.

– Van valami gond? – kérdeztem kissé szorongva. Mi jöhet ma még?

– Nem... Semmi. – Kis hatásszünetet tartott. – Kata! Öt éve dolgozol nálunk, és azóta egyre sikeresebbek vagyunk. Már számontartanak minket, és ez nagyrészt neked köszönhető. Van szemed a művészethez, és ami ennél is fontosabb, te éred el, hogy az egymás mellé akasztott képekből kiállítás legyen. Arra gondoltam, hogy ha a mai este a várt sikert hozza, lehetnél a partnerem. Első körben még csak kisebb döntési jogkörrel, aztán idővel meglátjuk.

A fejben gyártott hosszú listán, hogy Adél mit akarhat tőlem, ez egyáltalán nem szerepelt. Nem telt el három óra, és már másodszor álltam döbbentem egy váratlan és képtelen történés miatt.

– Nem is tudom, mit mondjak – hebegtem.

– Egyszerűen bólints rá!

– Kaphatok egy kis időt? Én... néhány dolgot végig kell gondolnom.

Valójában egyetlen gondolat járt a fejemben: Társ? Adél társa? Úgy éreztem, erre nem állok készen.

Adél meglepődött. Láttam az arcán, mert igencsak felvonta a szemöldökét.

– Például mit? – kérdezte kissé feszülten. Nyilván lelkes igenre és köszönömre számított.

– Hát... dolgokat. – Felálltam. A két karom úgy lógott a testem mellett, mintha lebénultam volna. Félig-meddig így is történt. – Olyan... dolgos dolgokat...

Sarkon fordultam, otthagytam. Kimenekültem az irodából, és a női mosdóban kerestem menedéket. A mosdónak támaszkodtam, és vettem két nagy levegőt. A gondolatok egymást kergették a fejemben.

– Adél azt szeretné, ha a partnere lennék. Miért nem tesz ez boldoggá? – szegeztem a kérdést a tükörképemnek. Mindenkinek, aki kiállításszervezéssel foglalkozik, az az álma, hogy egy galériát vezethessen, én pedig ahelyett, hogy repesve igent mondtam volna, csak habogtam. Mivel a tükörképem választ nem adott, vigyázva, hogy a sminket ne kenjem el, megmostam az arcom, és megigazítottam a hajam. Ettől valamivel jobb lett. Vettem még két nagy lélegzetet, aztán rászántam magam, hogy visszatérjek a kiállítótérbe.

Ma este a legjobb formámat kell hoznom. Már nem vagyok álmodozó kislány!

A racionális énem felülkerekedett, és azt súgta, egy ilyen lehetőséget ne hagyjak elúszni.

3.

A galéria időközben szinte teljesen megtelt. Elég vegyes társaság gyűlt össze, az emberek színes kavalkádja egy modern festményként hatott. Kábultan jártam-keltem a meghívottak között, míg végül Vivien megragadta a karomat.

– Égen-földön kerestünk, mindjárt kezdünk! – hadarta, és maga után húzott.

Adél a helyiség közepére kitett mikrofonnál állt egy pezsgőspohárral a kezében. Az oldalán a festő, Morvai Bennett zavartan toporgott, és három másodpercenként megigazította a fekete selyemingét. Amikor Adél észrevett, intett, hogy menjek közelebb, miközben az egyik pincér az én kezembe is nyomott egy pezsgőt.

– Kedves vendégeink! – kezdte Adél, felemelve a poharát. Kivárta, amíg a meghívottak elcsendesednek. – Szeretettel köszöntünk mindenkit a Konvex gondolatok és konkáv érzések című festményciklus kiállításának a megnyitóján, amely a modern gondolatok és a mélyen személyes önkifejezés színekbe öntött kavalkádja – idézte Adél a szavaimat a meghívóról. – Mellettem áll az a két ember, akinek a ma estét köszönhetik, Morvai Bennett festőművész és Bartha Katinka galériavezető.

Minden tekintet ránk szegeződött. A szemem sarkából láttam, hogy a festő az izzadó tenyerét idegesen a nadrágjába törli, aztán tesz egy lépést előre, és meghajol. Az én szemem káprázott a vakuk villanásától. Kissé oldalra húzódtam, ki szerettem volna kerülni a reflektorfényből. Sütkérezzen benne az alkotó és Adél, én sosem élveztem, ha a középpontba tolnak.

– Élvezzék ma este velünk együtt a művészet megjelenítő erejét – folytatta Adél –, és igyanak annyi pezsgőt, hogy holnap már csak a jóra emlékezzenek!

A szavait nevetés kísérte, aztán az emberek szétszéledtek. Adél rám mosolygott, elégedetten biccentett, majd belekarolt a festőbe, és egy öltönyös csoport felé irányította.

– Kedves Bennett! Szeretnélek bemutatni néhány embernek.

Ahogy magamra maradtam, Vivien a semmiből megjelent mellettem, elvette a poharamat, és kiitta belőle a pezsgőt.

– Nem semmi, igaz? – követte a tekintetem. – Mintha mindenkit ismerne... Pedig délután adtam oda neki a vendégek névsorát.

A következő két óra összemosódott. Beszélgettem és mosolyogtam, annyi embernek mutatkoztam be, hogy zsongott a fejem. Amikor a sokadik pohár alkoholmentes pezsgő már kábítóan édesnek hatott, kimenekültem az utcára. Úgy éreztem, kell egy kis szünet.

Meglepetésemre az ajtóban apába botlottam.

– Szia! Te hogy kerülsz ide? – kérdeztem.

– Küldtél meghívót, nem emlékszel?

– Mindig küldök, de eddig egyszer jöttél el, a legelső alkalommal. – A válaszomat kicsit túl élesnek éreztem, ezért hozzátettem: – Persze nagyon örülök, hogy itt vagy.

– A tegnapi beszélgetés után úgy éreztem, az a legkevesebb, hogy eljövök megmondani, milyen büszke vagyok rád, meg arra, amit elértél. Kár, hogy elkéstem.

– Semmi baj – siettem megnyugtatni. – Nem maradtál le semmiről. Akarod, hogy körbevezesselek?

– Személyre szóló tárlatvezetést kapok? Ki nem hagynám! – karolt belém. – Mehetünk!

– A koncepció az volt, hogy nem egyesével kell nézni őket – magyaráztam, ahogy átfurakodtunk az emberek között a képekhez. – A színek és a minták átvezetik a tekintetet egyik képről a másikra, és az egész több, mint a részletek összessége. Mint egy komplex mozaik vagy azulejo... Tudod, a spanyol csempék.

– Tudom, mi az az azulejo. Harminc éve élek anyáddal.

Összeugrott a gyomrom. Csak azért se gondolok most anyára, fogadtam meg.

Majdnem egy órába telt, mire végigjártuk a kiállítást, utána kértünk két pohár üdítőt, és kerestünk egy üres asztalt. Most, hogy nem terelte el a figyelmem semmi, ólomsúllyal nehezedett rám anya hazugsága. Apával némán álltunk egymás mellett, mert szóba hozni viszont nem akartam. Még talán valami visszavonhatatlant mondanék.

– Ennyire fárasztó volt a nap? – törte meg a csendet apa.

– Tessék? – kérdeztem vissza. – Bocsánat, elkalandoztam!

– Két perce hallgatsz. Ez merőben szokatlan.

Mély levegőt vettem. Ha nem hozom szóba, menten felrobbanok.

– Nem gondolkoztál még azon, miért szeret anya annyira egyedül Spanyolországba menni? A legtöbb ember a családjával szokott utazni.

Apa meglepetten nézett rám.

– Hogy jutott ez most az eszedbe?

– Csak elgondolkoztam. Sajnálom, hogy anya nincs itt.

– Értekeztem ma vele, ő is bánja.

– Beszéltél vele? Nekem egyszer sem vette fel a telefont.

– Üzenetet küldött – pontosított apa.

– És mit írt?

– Semmit, csak hogy jól van, és hogy öleljelek meg a nevében is. Szüksége van erre a pár napra, és ezt mi nem érthetjük. Egyszer azt mondta, Andalúziában közelebb érzi magát a nagyanyádhoz, mint bárhol máshol.

Annyi szeretet és megértés volt apa hangjában, hogy összeszorult a gyomrom. Képtelenségnek tűnt, hogy megosszam vele, amit megtudtam: anya nem jógázik és meditál a hotelben, ahogy mondja. Inkább tovább puhatolóztam.

– Sosem jutott eszedbe, hogy anya... – Nem tudtam befejezni a kérdést, és kimondani a legszörnyűbb gyanúmat, hogy anya egy másik férfi miatt hazudik. – Hogy örülne, ha vele mennél?

– És elcserélném az apa-lánya alkalmakat? – mosolyodott el apa. – Semmi pénzért! Ezt szerintem ő is tudja. Neki kell az elvonulás, a feltöltődés. Tulajdonképpen ez a két hét nekem is feltöltődés az én csodálatos lányommal.

Rátettem a kezem a karjára.

– Apa, talán túl érzelgős kimondva, de az, hogy kevesebbet beszélünk, nem jelenti azt, hogy kevésbé szeretlek.

– Ó, efelől kétségem sincs!

Majdnem visszakérdeztem: és anyával kapcsolatosan sincsenek kétségeid?

Eltűnődtem azon, vajon ébredt-e benne gyanú az évek folyamán. Anya még mindig gyönyörű nő, aki bárkit le tudna venni a lábáról. Persze apám is sármos, arisztokratikus, mint egy angol lord. Idősebb, érett férfiember a maga alig-őszülő hajával, a féloldalas mosolyával, az értelmes tekintetével, amely mély érzéseket tükröz. Lehet, hogy a kapcsolat köztük csak látszat? Rá kellett döbbennem, hogy ezen sosem gondolkoztam, elkönyveltem őket a tökéletes házaspárnak.

Mielőtt tovább kérdezősködhettem volna, Adél állt meg az asztalunk mellett.

– Itt van az este hőse, gratulálok, a kiállítás sikere elsöprő! – Felém emelte a poharát, hogy koccintsunk. Aztán apa felé fordult, és rávillantotta a mosolyát.

– Örülök, hogy újra találkozunk, kedves Antal! Remélem, ha Kata elfogadja az ajánlatomat, ezután még gyakrabban fogunk.

– Milyen ajánlatot? – kérdezte apa, ám Adélt elragadta egy kék zakóhoz tornacipőt viselő férfi. – Miféle ajánlatot? – tette fel a kérdést immár nekem még egyszer.

Felsóhajtottam.

– Arról van szó, hogy Adél a megnyitó előtt behívott az irodába, és megkérdezte, akarok-e a társa lenni a galériában.

– Nahát! Gratulálok!

– Hát. Izé...

Apa egyenesen a szemembe nézett.

– Katica! Mit válaszoltál?

– Időt kértem. Át akarom gondolni.

– Átgondolni? Mit?

– Úgy a viszonyokat. Az egészet...

– Ez nem házasság, hanem munka! – Láttam apán, hogy tényleg nem érti.

– Pró és kontra – mondtam.

– Jó. És mire jutottál?

– Hát, még nem sokra. Az előnye a több fizetés, a nyilvánvaló elismerés, és hogy megismeri a szakma a nevem. Jobban odafigyelnek rám.

– Az biztos, hogy remek lehetőség, és mindenképpen hatalmas elismerése annak, amit csinálsz – jegyezte meg apa óvatosan. – Akkor mi a gond?

– Az, hogy egyáltalán nem vagyok biztos abban, hogy ezt akarom – intettem körbe.

A fejét ingatta. Gondolkodott. Szinte láttam izzani az agysejtjeit.

– Nem érzem az enyémnek ezt a helyet – segítettem ki. – Csak itt dolgozom. De az itt megfogalmazott célok nem az én céljaim...

– Ha partner leszel, gondolom, akkor több beleszólásod lesz abba, hogy mit állítotok ki – érvelt ellenem. Vagyis értem. – Valamennyire a saját képedre formálhatod a galériát, támogathatsz és ismertté tehetsz egy kiállítással olyan művészeket is, akik valóban megérdemlik.

– Nem csak ez a baj. – Kerültem apa tekintetét. – Ha elfogadom, az annak a beismerése, hogy kiállításszervező lettem. Ez többé nem valami ideiglenes munka, amíg kitalálom, mihez kezdjek az életemmel.

Tessék, kimondtam! Évek óta mosolyogtam, és azt mondtam, élvezem a munkámat; hazudni ugyan nem hazudtam, de nem is volt teljesen igaz. Jólesett, hogy anya és apa rendszeresen eldicsekedett azzal, milyen sikeres vagyok. A külső megerősítések azonban csak elnyomták a belső hangokat. De vajon ez a megfelelő pillanat, hogy hallgassak rájuk?

Most apa nyúlt a kezemért. Megszorította, és ezzel elérte azt, hogy a szemébe nézzek.

– Kicsim, ez nem egy börtön – mondta. – Ha nem akarod csinálni, bármikor kiszállhatsz. Ha nem tetszik, abbahagyod.

– Nem ilyen egyszerű – mormoltam.

Bólintott.

– Bárhogy döntesz, a te életed. Ne az befolyásoljon, hogy mit fog szólni Adél. Azt tedd, amit jónak érzel! Akárhogy is lesz, én mindenképp büszke leszek rád.

Megkerültem az asztalt, és átöleltem apát. Általában tudtam uralkodni az érzéseimen, de most közel álltam ahhoz, hogy sírva fakadjak. Túl sok volt ez a mai nap, és könnyű azt mondani, hogy tegyem, amit helyesnek érzek, ha mást mond a józan ész, és más van a szívem mélyén. A bizonytalanság szürkéje, a vörös harag és a kékesfekete fájdalom anya miatt expresszionista festmény módjára keveredett bennem.

Apa kibontakozott az ölelésemből.

– Kocsival vagyok, hazavigyelek?

Megráztam a fejem.

– Még egy kicsit maradok. Találkozunk otthon.

4.

Néztem, ahogy apa átfurakodik az emberek közt az ajtó felé menet, és hirtelen bénító kimerültséget éreztem, a lábam alig akart megtartani. Megtámaszkodtam a pultban, mire azonnal mellettem termett egy pincér.

– Jól van? Ne hozzak valamit? Egy pohár vizet?

– Nem kell, köszönöm. Megvagyok. – Elvettem egy pezsgőspoharat a tálcájáról, benne igazi, alkoholos pezsgővel. – De ez most jól fog jönni.

Néhány korty után már éreztem, hogy a buborékok pezsegve oldják a szorítást a mellkasomban. Ritkán iszom alkoholt, mert hamar a fejembe száll, de most elvettem még egy pezsgőspoharat, és egy húzásra kiittam. A fenébe mindennel! Anyával, aki évek óta hazudik, és a galériával meg a középszerű alkotókkal.

Körbejártam a kiállítást, és összehúzott szemmel méregettem a képeket, mintha most látnám őket először.

– Erős vonalvezetés, de túlságosan az előtérbe tolakszik, mintha a bizonytalanságát akarná ellensúlyozni. A geometriai formák erőltetése eltúlzott, ráadásul az íveknél a vonalvezetés megbicsaklik, érzékelhető a kéz bizonytalansága. Süt róla a kitartó rajzgyakorlatok hiánya. És dehogy modern gondolatok meg mélyen személyes önkifejezés! Egyszerűen lábfetisiszta.

Érzékeltem, hogy megfagy körülöttem a levegő – ekkor döbbentem rá, hogy mindezt hangosan kimondtam. Megdermedtem, aztán egy apró érintést éreztem a vállamon.

– Szerintem elég lesz a kiselőadásból – súgta egy határozott hang. – Némi friss levegő?

– Igen, igen!

A kéz gazdája finoman kivezetett az utcára. Leszegtem a fejem, nem mertem senkinek a szemébe nézni. A benti meleg után a kora esti hűvösség magamhoz térített.

– A fenébe, a fenébe, a fenébe! – mormoltam. – Mekkora idióta vagyok!

– Ha ez vigasztal, az is kiderült, hogy még mindig nagyon értesz a festészethez.

Megfordultam, és végigmértem a megmentőmet. A félhomályban csak annyit láttam, hogy magas és jóképű.

– Nem ismersz meg? – kérdezte. A hangjából kihallottam, hogy mosolyog. Arrébb lépett, hogy rávetüljön a galériából kiszűrődő fény. Nem is értettem, hogyhogy nem ismertem meg már a hangja alapján. Évekkel ezelőtt együtt jártunk a művészeti előkészítőbe, ahol a tanárok és a diákok egyaránt odáig voltak érte. Egy részük a tehetségéért, a másik részük a kisfiús arcáért. Dávid viszont tudomást sem vett a rajongókról, ami számomra szimpatikussá tette. Talán ha három szót váltottunk. Az eltelt pár év jót tett neki, a szőke haját már nem növesztette vállig érőre, és az arcában szinte világított a szürke szeme. Ha lehet, még jóképűbb volt, mint régen.

– De, persze, megismerlek. Dávid, igaz? Azt hittem, te valahol külföldön élsz, Dél-Amerikában vagy hol.

– Néhány hónapja visszajöttem. Sajtófotósként dolgozom – lóbálta meg a fényképezőgépét. – És mellékállásban örömmel mentek meg csinos nőket szörnyektől és hétfejű sárkányoktól, de ha úgy adódik, önmaguktól is – tette hozzá cinkos mosollyal.

– Köszönöm a közbeavatkozást – viszonoztam a mosolyt, és elégedetten nyugtáztam a külsőmre vetett elismerő pillantását. Való igaz, az előkészítőben sosem vettem fel ilyen ruhát.

Sarkon fordultam, hogy visszamenjek a galériába, de Dávid megállított.

– A helyedben én nem tenném. Úgy láttam, a festő lábon hordta ki az infarktust.

– Ő is ott volt?

– Két lépéssel mögötted.

– Jaj! – Elvörösödtem. – Ennyire rémes voltam? A pezsgő tehet róla.

– A pezsgőtől azt mondod ki, amit valójában gondolsz. Amit persze néha jobb megtartani magunknak. Egyébként nem volt rémes. Fogalmazzunk úgy, hogy Laskai tanár úr szedte szét ilyen csúnyán a rajzainkat. De ne aggódj, a legtöbb újságíró már lelépett, úgyhogy senki sem fog téged idézni a kiállítás sikerének kéthasábnyi méltatása helyett.

Beugrott, hogy ezek után Adél talán visszavonja az ajánlatát. Magamba nézve meg kellett állapítanom, hogy a gondolattól egy pillanatra még meg is könnyebbültem.

Aztán észrevettem, hogy Dávid továbbra is engem fürkész. Zavartan kezet nyújtottam neki.

– Örülök, hogy újra találkoztunk, de most a távozás hímes mezejére lépek.

– A főszervező lelép? Nem inkább elmenekül?

– Tudni kell időben feladni, azt hiszem.

Remegő lábbal elindultam a körút felé, ám Dávid még a zebra előtt utolért.

– Mit szólnál, ha hazakísérnélek?

– Nem kell, köszönöm – hárítottam el az ajánlatát.

– Ahogy gondolod. Csak úgy érzem, nem ártana megvédeni az ártatlan, szendergésbe süllyedt várost egy művészettörténész démontól. Ki tudja, mi lesz, mondjuk, ha meglátsz egy ízléstelen graffitit?

A megjegyzés mosolyt csalt az arcomra, és azon kaptam magam, hogy hasonlóan könnyed hangsúllyal válaszolok.

– Ígérem, visszafogom magam. Nincs több mészárlás mára.

– Persze, minden fő-főmészárló ezt mondja. De ki képes megálljt parancsolni az ösztönöknek?

Dávid nem hagyta magát. Hiába szedtem a lábam, könnyedén tartotta velem a lépést. Néhány pillanatig némán kerülgettük a péntek esti tömeget, a körúti bárok előtt ácsorgó, beszélgető embereket. A szemem sarkából láttam, hogy a nők megnézik maguknak a kísérőmet, Dávid azonban tudomást sem vett róluk.

– Merre mész? – kérdezte. – Nem kísérlek el, ha nem akarod. Semmi presszió, csak véletlenül magam is éppen erre tartok.

Megszoktam, hogy a galériában a férfiak megkörnyékeznek, mintha én is egy megszerezhető műtárgy lennék, és tudtam, hogyan szereljem le őket, de Dávid őszinte tekintetétől ellágyultam.

– Legyen! A négyes-hatost akarom elcsípni, aztán a Széll Kálmán térről irány a Hegyvidék.

– Akkor a Széll Kálmánig mehetünk együtt. Útba esik.

– Egyébként meg a magasabb rendű intellektus képes pórázt rakni az ösztönállatra.

– Hát, láttam én már súlyos fiaskókat ezen a téren...

A villamosmegálló felé tartva Dávid szórakoztató történeteket mesélt azokról a megnyitókról, amiken ez idáig részt vett, és ahol egészen cifra dolgok történtek. Az egyiken például a túl sok pezsgőtől maga a festő hányta le a művét, és nem csak jelképesen... Nem tudtam eldönteni, hogy flörtöl velem, vagy fel akar dobni, de hálás voltam érte. Elterelte a gondolataimat, sőt egyáltalán nem kellett gondolkodnom, ami ezen az elátkozott napon kifejezetten jólesett.

A villamos éppen akkor állt be a megállóba, amikor elértük a körutat. Futásnak eredtünk, át az úttesten, és épphogy ugyan, de sikeresen elértük az éjszakai járatot. Leültünk két szabad ülésre.

Dávid előredőlt, és megtámaszkodott a térdén.

– Akarsz beszélni róla, vagy ne faggassalak? – kérdezte váratlanul.

– Miről?

– Arról, hogy mi volt ez.

Zavarba jöttem. Nem tudtam, hogy a kérdéstől, vagy attól, hogy egészen közel hajolt hozzám. Éreztem a parfümje férfias illatát... Hogy mi volt ez? Hol kezdjem? Hogy a galériában végzett munkám kikészít? Vagy Adél ajánlatánál? Esetleg ott, hogy délután véletlenül rájöttem, az anyám hazudik nekem és apámnak is?

– Mire gondolsz? – kérdeztem vissza. Igyekeztem könnyednek tűnni.

– Még emlékszem az előkészítőre, és az ilyen kirohanások nem voltak jellemzőek rád. Sőt, szerintem a legkedvesebb, legjószívűbb voltál a csoportban.

Meglepődtem és zavarba jöttem, amiért Dávid így emlékszik rám. Majdnem húszan jártunk az előkészítőre, többnyire lányok, és történt mindez évekkel ezelőtt. Az összetartásnál erősebb volt a versenyszellem, hiszen mind tudtuk, hogy egymás riválisai leszünk a felvételin.

– Hosszú napom volt. Ennyi – válaszoltam kis szünet után.

Dávid nem faggatózott tovább.

– Rendben, ha nem akarsz beszélni róla. Akkor meséld el, hogy kerültél ide, hogy lettél egy galéria kurátora! Mi történt veled az előkészítő óta?

Őszinte érdeklődést hallottam ki a hangjából. Elmeséltem neki, miként kaptam meg az állást a LédArtban, arra viszont nem tértem ki, hogy ehhez kellett az egyetem elutasító levele is. Végül beszéltem Adél ajánlatáról.

– Nem semmi sikertörténet, büszke lehetsz magadra – kommentálta az elbeszélésemet. – Így már megértem a kelleténél több pezsgőt. Bár sejthető volt, hogy sokra fogod vinni, megvan hozzá a tehetséged – tette hozzá elismerően.

Új téma után kutattam a fejemben, de ahogy közeledtünk a Délihez, a gondolataim közé befurakodott egy kép anyáról és egy sármos spanyol férfiról, amint meghitten borozgatnak a naplementében.

– Jól vagy? – kérdezte Dávid, és rájöttem, hogy egy perce csak nézek kifelé az ablakon.

– Persze.

– Nem csak a munkáról van szó, ugye?

– Nem.

Jólesett a figyelme, és elöntött a vágy, hogy mindent elmeséljek, mielőtt a feszültség szétrobbant, és újabb ostobaságot csinálok. Elvégre Dávid elég távoli ismerős, hogy ezt megtegyem, ugyanakkor nem számított teljesen ismeretlennek sem. Úgysem fogunk találkozni többet, a szüleimet nem ismeri, szóval... Ideális Yorick koponyája. Röviden összefoglaltam neki a levelet, a telefonhívásokat, és hogy a megadott szállodában nincs anyám nevén foglalás, nem is hallottak róla sosem, sőt meditációs visszavonulásokat sem tartanak már évek óta. Attól, hogy kimondtam, még valóságosabbá vált, de meg is könnyebbültem.

– Hűha! – összegezte, amikor a beszámoló végére értem. – Így már mindent értek. Én nem biztos, hogy beértem volna pár pohár pezsgővel.

– Nyilvánvaló, hogy nekem ennyi is elég volt a kiboruláshoz.

– És most mihez fogsz kezdeni?

Vállat vontam.

– Még nem tudom. Valójában semmit sem tudok, azt leszámítva, hogy anya hazudott nekünk arról, hol van.

– Nem gondoltál arra, hogy esetleg... hogy szeretője van?

Rossz érzés volt más szájából hallani azt, ami nekem is az első gondolatom volt. Ösztönösen anya védelmére keltem.

– Nem hinném. Nem az a fajta.

– Ugye tudod, hogy mindenki ezt szokta hinni, mondani, aztán jön a meglepetés?

– Nem erről van szó. Anya, aki mindent teljes lendülettel és szívvel csinál, minden évben csak tíz napra megy el. Furcsa egy viszony lenne.

– Minden évben?

– Igen. Fix az időpont. Nyolc éve mindig október közepén utazik el meditációs visszavonulásra. Vagyis most már nem tudom, hová.

– Olyan, mint a Jövőre, veled, ugyanitt – tűnődött Dávid. – A film. Ahol a pár évente egyszer találkozik, együtt töltenek néhány napot, aztán visszatérnek a férjükhöz-feleségükhöz, élik az életüket. Romantikus.

– Nem látom a romantikát a megcsalásban. Főleg nem a hazugságban.

Dávid bólintott.

– Talán igazad van. De néha jobb a békesség, kényelmesebb nem tudni az igazat.

– Remélem, jobb fotós vagy, mint pszichológus vagy házassági tanácsadó – mormoltam, de szerencsére nem hallotta.

– Ha ennyire zavar, hogy nem mondja el az igazat, egyszerűen miért nem kérdezel rá? – tudakolta rövid töprengés után. – Az emberek általában szívesen mondják el az igazságot, ha úgy alakul.

– Nem ez a gond, hanem hogy akarom-e hallani – csúszott ki a számon.

– Ezt már neked kell tudnod. Tetszik, hogy ilyen őszinte vagy.

Nem akartam beismerni, hogy ez talán még a megivott pezsgők utóhatása. Hallgattunk, amíg a villamos csikorogva megállt a Széll Kálmán téren.

– Biztosan ne kísérjelek haza? – kérdezte Dávid. – Megleszel?

– Persze – bólintottam. – Tizenöt perc múlva apánál vagyok, bedőlök a gyerekkori ágyamba, és megpróbálom elfelejteni ezt a napot.

– Hát akkor jó éjszakát! Örülök, hogy a mai kiállításmegnyitóra engem küldtek el, és újra találkoztunk! – Dávid egy gyors puszit nyomott az arcomra. – Ne gondold túl a dolgokat!

– Könnyű mondani. Egy biztos, ma már nem iszom.

– Azt mondják, a fagyi vagy a csoki mindent megold egy nőnél – nevetett.

– Na most indulj, mielőtt az intellektusom szabadjára engedi a vadállatot!

Nevetett, integetett, és elindult az aluljáró felé. Hamarosan eltűnt a föld alatt.

A tábla kiírása szerint kilenc perc múlva számíthattam az 59-es villamosra, ezért úgy döntöttem, inkább gyalog indulok el, és kiszellőztetem a fejem. Bár nem tetszett, amit Dávid mondott, az igazságtartalmát nem tudtam kétségbe vonni. Akármit is hiszek, vagyis vélek hinni anyáról, tény, hogy egy másik férfi a legvalószínűbb magyarázat. Megzörrent a telefonom a táskámban, Adél neve jelent meg a kijelzőn. Kinyomtam, és biztos, ami biztos, a mobilt is kikapcsoltam. Elég volt a mai napra.

Lábujjhegyen mentem fel a szobámba, kibújtam a ruhámból, és bekucorodtam a takaró alá. Sokáig nem tudtam elaludni, az járt a fejemben, hogy miként állhat a feje tetejére az életem egyetlen nap alatt.

Aztán lementem a konyhába, és szerencsém volt: a hűtőben ráakadtam egy nagy doboz fagyira. Jaj, de jólesett!