T. CSENGE

Két Bal Lábbal Melletted

Copyright T. Csenge 2025

All rights reserved

Minden jog fenntartva

Szerkesztette: Fábián Fruzsina

Borítóterv: Dedinszky Vivien B.

Instagram: @byviviend

„A sok minden közül, amit magam mögött hagytam, leginkább azok kísértenek, amiknek sosem adtam esélyt.”

The Rose - Eclipse

Annak, aki hiába megy el, mégis mindig visszatalál.
És azoknak, akik már elbénázták egyszer, ennek ellenére kaptak egy második esélyt.
Mert néha a legjobb történetek akkor kezdődnek, amikor már rég véget kellett volna érniük.

Fülszöveg

Hat évvel ezelőtt Emma és Donovan gyerekkori barátsága egyetlen csók miatt hullott darabokra. Azóta mindketten a saját életüket élik: Don megházasodott, Em pedig messzire utazott, hogy maga mögött hagyja a fájó emlékeket. Amikor azonban Donovan válása kellős közepén újra találkoznak az ír tengerparti városkában, Youghalban, a múlt mély sebei felszínre törnek, és újra összekapcsolják őket.

Kettejük kapcsolata a nevetés és fájdalom kettősségén alapul, de mi történik, ha kapnak egy második esélyt arra, hogy megírják a közös történetüket? Ahogy a régi emlékek életre kelnek a tengerparti séták és spontán kalandok során, szembenéznek mindazzal, amit elveszítettek, és amit még elnyerhetnek. A kérdés csak az: készen állnak-e mindketten arra, hogy elfogadják a szeretetet és a megbocsátást?

Humorral, romantikával és szívszorító pillanatokkal átitatott történetük bemutatja, hogy néha az élet legváratlanabb pillanatai vezetnek a legfontosabb felismerésekhez – és hogy egyes szerelmek sosem halványulnak el igazán.

Emma és Donovan kalandja egy szórakoztató bizonyíték arra, hogy néha a második esélyek még nagyobb őrültségekkel járnak, mint az elsők!

Prológus

DONOVAN

♪Damien Rice - The Blower’s Daughter♪

Mindig is szerettem Emmát. És mégis; eltűnt az életemből egyetlen csók után.

Pár hónappal később látta meg a napvilágot, mint én, emiatt volt egy kis hátránya, amit be kellett hoznia abban, hogy ő is szeressen engem. A szüleink ősidők óta barátok, és bár tagadják, hogy anyukám azért szült egy fiút – engem, Donovant – és Emma édesanyja pedig őt, hogy belőlük hivatalosan is egy család legyen, én úgy gondolom, ez mégis csak a sors fintora volt számukra. Azaz inkább számunkra.

Ő és én mindig fej-fej mellett haladtunk mindenben, a barátságunk azonban több volt, mint a köztünk lévő rivalizálás, örökös csipkelődés. A legigazabb kapcsolat, amiben valaha részem volt. Ő az, aki miatt tudom, mit jelent ez a két szó egymás mellett: legjobb barát. És én lennék a legnagyobb hazug, ha azt állítanám, sose akartam, hogy még ennél is több legyen: szerelem.

De sosem léptem.

És hibáztam. Huszonnégy évesen elvettem egy másik nőt, aki nem Emma. No, mondjuk az is hazugság lenne, ha azt merném állítani nektek, hogy Naomi nem hajaz nagyon sok mindenben Emmára. Persze, ennek részben lehet az az oka, hogy már gimnáziumban megakadt rajtam a csillogó zöld szeme, amikor a legjobb barátom után epekedtem, ami egyébként mindenkinek feltűnt az említetten kívül.

És vajon ki után koslatott Naomi? Hát, persze, hogy én voltam a kiszemelt.

Tehát kire akart hasonlítani? Emmára.

Naomival sokáig táncoltunk egymástól méterekre. Legalább három év kellett ahhoz, hogy lemondva Emmáról, mellette kezdjem el keresni a boldogságot. Négy évvel később már gyűrű is került az ujjára.

Az esküvőm előtti este csúnyán összekaptunk Emmával, amire az ő reakciója az volt, hogy megcsókolt. Gyorsan, de annál több szeretettel. Szerelemmel. Úgy pislogtam rá, mint hal a szatyorban, a testem pedig úgy reagált az ajkára, mintha ez lenne életem első csókja. Bizonyos szempontból ez is volt. Ez volt az első, ami igazán számított, hiszen velem szemben a számomra legfontosabb állt: Emma.

Kellemetlen csalódás volt, amikor az oltárnál nem állt mellettem, mint tanú. Még csak a ceremóniára se jött el. Se a lagzira. Se sehova.

Letiltotta a számom, az Instagram profilom, felszívódott a városból és törölte magát az életemből és engem az övéből, mintha csak egy rosszul sikerült kép lennék a tengerről. Mintha ő csak egy hiba lenne a programomban, amit pár gombnyomással ki lehetne javítani. Ennek már hat éve. Úgyhogy képzelhetitek, mennyire meg vagyok lepve, hogy Emma itt áll velem szemben az egyik legjobb barátom nyaralójának étkezőjében. Az én kezemben a válási papírok, az övében pedig egy bögre kávé.

1. fejezet

DONOVAN

♪Jonah Baker -Unwritten♪

Amennyire meglep Emma jelenléte, olyannyira nem sokkol az, hogy amíg az én kezemből kicsúsznak a papírok, ő stabilan fogja a csészét és rezzenéstelen arccal bámul rám. Talán nem ismer fel? Igaz, felszaladt rám pár kiló és már nem a legszélsőségesebb frizurákat vágatom magamnak, ami miatt édesanyukám mindig megszidott, de még mindig én vagyok az, Donovan. Az ő Donovan Flynnje.

Sammy, az én önjelölt új legjobb barátom az előző munkahelyemről vigyorogva néz ránk.

– Don, ő itt Emma, az ex, akiről már annyit hallottál. Emma, ő pedig Donovan. Egy haverom – mutat be minket egymásnak készségesen. Ex? Emma lenne Sam Emmája? 134 millió ember él ezt a női nevet viselve, de mégis, aki itt áll előttem, akibe a barátom olyan nagyon szerelmes volt az Emma Evans. Az én Emma Evansöm. Nem is tudom, mit reagálhatnék. Hogyan mondjam meg neki, hogy én már ismerem ezt a nőt? Hogy egykor ő volt nekem a minden? Nos, nem kell sokáig gondolkoznom ezen, mert a volt legjobb barátom keze gyorsan kinyúl felém, arcán egy széles műmosollyal pillant rám.

– Örvendek, Donovan! – Elmélázom. Csak 29 millió Donovan létezik ezen a bolygón, ennek ellenére ő nem tudja, hogy ki vagyok?

Hat éve magamba fordultam, miután Emma elment, én pedig kisírtam magam anyukám vállán az esküvőmön, amiért az egyetlen dolog, amit tőle kaptam az esküvőmre az egy lap volt, amin ennyi állt:

“Sok boldogságot!

– Em

Hiszitek vagy sem, az üdvözlőkártya azóta is a szmokingom zsebében rejtőzködik gyűrötten.

Képzelhetitek, mennyire volt elragadtatva emiatt Naomi: miután elvettem, egy másik nő után fáj a szívem. Úgyhogy muszáj volt lenyelnem a fájdalmam és túllépnem rajta. A szüleinek azt mondtam, haragszik rám, de majd biztosan minden rendben lesz. Spoiler: nem lett. Csak teltek az évek, és Emma még mindig elérhetetlen volt számomra. Egy dolgot tudtam csak biztosra: Trowbridge-ből Londonba költözött. Néha hallottam egy-két pletykát róla az ismerősöktől, de túlságosan szégyelltem magam ahhoz, hogy bárkinek bevalljam, a legjobb barátom évek óta hozzám se szól, valamint azt sem engedi, hogy én hozzászóljak. Jól van, meglehet, hogy megvan rá az oka, de akkoris. Sőt biztos vagyok benne, hogy az érvelése alapos és jogos. Okkal kerül engem.

Meséltem már nektek, hogyan reagáltam Emma csókjára? Nem? Hát... akkor most sem fogom elmondani, mert Sammy keze a vállamat rázza, amivel kiránt a gondolatmenetemből. Pedig tök jó monológ volt.

– Hé, haver itt vagy még? – kérdezi tőlem, én pedig lassan bólintok, és mire elfogadnám Em kezét, ő már visszahúzta a karját, úgyhogy csak elmormogok egy nem túl őszinte "Úgyszintén"-t. Mármint, ki ne örülne, ha a legeslegjobb barátja megjelenne előtte hat év néma csend után? Mert ahogy a mellékelt ábra is mutatja, én repesek a boldogságtól.

Mi a francot keres Emma Youghalban, amikor Sam nekem szervezett önsajnáltató-bulit? Még egy PITY-PARTY feliratot is kitett az ajtaja fölé, erre ez a nő – az én Emmám – úgy mászkál itt a kis kávésbögréjével, mintha minimum itt élne.

– Emmát most dobta pasija, úgyhogy arra a döntésre jutottam, együtt is gyászolhatjátok az elvesztegetett fiatalságotokat vagy mi. Este jönnek a haverjaim is, bár őket nem dobta senki, és csak egy szingli van közöttük. Ő is elég nyegle. Remélem, nem vesztek össze rajta! –magyarázza el a helyzetet Sammy, mintha meghallotta volna a kérdést, amit magamban tettem fel, azonban én már az első mondat után kikapcsolok. Valaki elhagyta Emmát? Miért? Hogy képes bárki magától kiszállni ebből a világból, amikor én már évek óta próbálok valahogy visszaútat találni oda?

A tekintetem lassan arra a nőre emelem, aki egykor a világ közepét jelentette nekem. Ő volt a Nap, én pedig csak egy apró bolygó, ami körülötte keringett. Talán még mindig körbe-körbe sodródom, de csak össze-vissza a központi csillag nélkül. Eddig legalább Naomi mellettem bolyongott a Naprendszerben.

Visszatérve Emmára: még mindig káprázatos. Hosszú barna haja a lapockája alját verdesi, arca ovális, ami egy finoman ívelt állban végződik. Mogyoróbarna szeme, ami mindig mosolygott rám most nem fordul felém, a koffein adagját vizslatja. Most komolyan, mi olyan érdekes egy bögre kávén? Orrnyerge keskeny és finoman ívelt, amely harmonikusan illeszkedik arcának arányaihoz. Ajka telt, de nem túlzottan, bőre tiszta és sima, apró nevető ráncokkal a szeme sarkában, amelyek még inkább kiemelik a természetes szépségét. Összességében Emma Evans arca bájos, meleg és nagyon vonzó, amely sokakat elbűvöl. Köztük engem is. Övé a legarányosabb test a Földön és még most is fittnek tűnik. Vajon még mindig fut? Ha igen, netán nem valami elől? Em megjelenése elegáns és kecses, egy bő blúzban és egy világoskék farmershortban. Igazából a felsőjének a színe egészen passzol az én bordó lenvászon ingemhez. No, meg a hozzáillő szintén len nadrágomhoz. Igen, én az a fajta férfi vagyok, aki szettben vásárolja meg a ruháit. Meg az a fajta, aki azt hiszi, egy picit jobban néz ki, ha mindene lenvászonból készült. Vigyázat, spoiler következik! Egy fikarcnyit sem nézek ki tőle jobban.

Nem arról van szó, hogy rossz pasi lennék, de a megjelenésem inkább karakteres, mint helyes. Nincsenek szép, egyenletes vonásaim, inkább mondanám őket markánsnak és karizmatikusnak.

Amíg én fejben a sebeimet nyalogatom, Emma a konyha felé tart. Én pedig azt teszem, amit bárki más is tenne ebben a szituációban: magamhoz veszek egy doboz cigit a bal zsebemből, valamint az ezeréves kopott gyújtómat, és a veranda felé veszem az irányt. Megrögzülve hajtogatom magamnak, hogy egy szál cigi és megnyugszom, de a harmadik közepén is feldúlt vagyok. Talán ez a manifesztáció dolog nem így működik?

Emma Kibaszott Evans Sammy youghali nyaralójában. Kérdezem én, milyen aljas játékot űz velem az univerzum?

A harmadik cigaretta után valamennyire tényleg visszatér belém a higgadtság, legalábbis sikerül elhitetnem magammal, hogy a hangulatom harmonikusabb, mint valaha.

Visszasétálok az épületbe, azonban barátom sehol nem találom. Nem meglepő, hogy egy picit el vagyok veszve az épületben, hiszen Sammy háza? Na, az maga a furcsaság csimborasszója, egy igazi különc otthon, ami pont olyan, mint a tulajdonosa. Kívülről akárcsak egy tengerparti kalyiba, ami véletlenül odatévedt egy dombra, mert a szél felkapta. A házhoz tartozik egy kis veranda is, ami az utcáról nyílik. De hogy őszinte legyek, nehéz eldönteni, hogy a verandát az elmúlt évtizedek építették oda, vagy maga Sam ragasztotta oda egy nyári éjjel, mert "jó ötletnek tűnt.”

Az embert, amint belép, egy hosszú folyosó fogadja, amiről két szoba nyílik, de ha tovább sétálsz, akkor megpillantod a konyhát, valamint az étkezőt is. A folyosó vége pedig az emeletre vezető lépcsőbe fut bele, ami mellett több háló is található. Az enyém a második. Az első szobát Sammy titokzatos vendégeknek tartja fent, akiket életemben nem láttam, de állítólag léteznek. Mellettük a fürdőszobák is megférnek. Egyikük tágas, de csak zuhanyzónak nevezhető, mert a kád régi, és egy fura zümmögést hallat, amióta a barátom az eszét tudja. A másik egy kisebb helyiség, tele fog- és hajkefével, na, meg mindenféle képtelen tárggyal, amire az ember egy fürdőben nem számítana, de Sammy szerint “lehet, hogy egyszer még jól jön.” Az emeleten található még két háló, azonban én azokban nem vagyok ismerős.

A konyha és az étkező, mintha egy lakberendezési katasztrófa gyűjteménye lenne: Sam büszke egyedi ízlésére, ezért itt van minden, ami szem-szájnak ingere, és amit a bolhapiacon össze lehet szedni. A kanapén például van egy olyan huzat, ami inkább hasonlít egy tengerparti lepedőhöz, a falon egy szörfdeszka lóg, “csak mert szép.”

A ház egy kis dombra épült, ahonnan remek kilátás nyílik a tengerre, de ha nagyon figyelsz, néha a szomszéd ház romjain túl láthatsz egy-egy árnyat – talán egy eltévedt tengeri sirályt vagy Sammy egyik ex barátnőjét, aki még mindig keresi a hajcsatját a bokrok közt. A kert? Nos, az inkább olyan, mintha a dzsungel beköltözött volna vidékre. Felhívja magára a figyelmet egy vad életformával, ami azt sugallja, hogy Sam talán a „természetes kert” jegyében hagyta benőni.

Bár a kiváló lakberendező barátomat nem találom, azonban megpillantom Emet a konyhában, ahogy különböző édes hozzávalókat kever össze egy tálban. Hajának most már semmi köze a lapockájához, mivel a feje tetején ül egy madárfészekre hajazó kontyban. Hat év házasság után ismerem ezt a frizurát, tisztában vagyok vele, hogy a nők mennyire imádják és hogy milyen sok idő elmegy azzal, hogy úgy tűnjön, egy másodperc se volt az egészet megcsinálni.

Emma mellé osonok, de csak pár pillanatig maradok láthatatlan számára. Amikor észrevesz a szemöldöke a homloka felső vonalát súrolja.

– Miben mesterkedsz? – kérdezem tőle és magam sem vagyok biztos benne, mit értek ez alatt. Nem tudom, az érdekel-e, mit süt vagy az, hogy miért nem ismer fel engem.

– Önsajnálat-tortát készítek. A vendégeknek – bólint és a tekintetét olyan gyorsan emeli el rólam, mintha fizikai fájdalmat okozna neki rám nézni. Amint meghallom a válaszát tudom, hogy ez nem az, amit akartam.

– Em – suttogom és látom, ahogy a tarkója libabőrös lesz. Emlékszik rám! Emlékeznie kell.

– Ne most, Don. Senki nem fogja megsütni a tortát helyettem. Így is nagy az esélye, hogy ehetetlen lesz. És ne gyere a konyhába dohányos kézzel. – Szinte undorral beszél hozzám, azonban én csak egyetlen dolgot hallok: Don. Most már biztos vagyok benne, tudja, ki vagyok. Némán a mosogatóhoz megyek és megkísérlem lemosni a cigaretta szagát róluk, azonban mind tudjuk, hogy ez lehetetlen. Pedig még a mosogatószert is segítségemre hívom.

– Én megsüthetem helyetted. Vagy veled – nyögöm ki, miután a kezemnek hányingergerjesztő citromos illatosító szaga lett.

– Az utolsó dolog, amit látni szeretnék ma, az az, hogy idejössz és elrontod a tortám. – Nem rontanám el és ezt ő is tudja. Kettőnk közül mindig én voltam az ügyesebb a konyhában, pár éve még egy cukrász képzést is elvégeztem, ami adott egy felüdülést a munkámból, viszont Naomi családja nem volt túl boldog az ötlettől, hogy a kislányuk programozó férje éjjel-nappal pitéket süssön. Úgyhogy az oklevél azóta is az éjjeliszekrényem fiókjában hever. Azaz most már Naomi fiókjában, mert nincsen semmi, amit megtarthatnék magamnak. Említettem már, hogy Naomi ügyvéd, ahogyan az egész családja is? Nem igazán éri meg ujjat húzni velük.

Nem felelek Em kijelentésére, magára hagyom a konyhában, hadd csinálja azt, amiben a legjobb: az egyedül fortyogást.

Estig azzal kötöm le magam, hogy kipakolok a bőröndömből mindent, ami esetleg eddig benne maradt, mivel egy hétig ezen a csodás ír tengerparton fogok pihenni. Ahogy óvatosan kinyitom a táskát előtűnik a gondosan elrendezett tartalom. Először a fekete, kapucnis pulóverem kerül a kezembe – egy igazi kedvenc, amit mindig magammal viszek, akárhová is megyek. Bár nyár van, a hűvösebb ír estékre tökéletes választás. Ezután néhány könnyű, lenvászon inget szedek elő, különböző színekben – lazán, de stílusosan. Az ingek alatt egy pár kényelmes nadrág lapul, ami szinte bármilyen programhoz megállja a helyét. Következőként előkerül egy halványkék nem lenből készült ing, amit egy esti vacsorára vagy egy lazább pub látogatásra szántam. Az egyik zsebből egy jól használható, kényelmes farmernadrágot veszek elő, ami a hűvösebb napokra lesz ideális. Az esőkabátom is itt van, sötétzöld színű, könnyen összehajtható, mert bármikor elkélhet egy heves nyáron.

Előkerül pár doboz cigaretta is; tudom, hogy le kéne szoknom, de a tenger melletti csend és a füst lassú gomolygása valahogy különösen megnyugtató.

A táska egyik kisebb rekeszéből egy csomag kávét is előhalászok, frissen őrölt, erős aromájú, amit a reggeli kódolásokhoz szoktam készíteni. Végül megtalálom a naptejet és egy jó könyvet is, amit már régóta terveztem elolvasni – talán most lesz rá időm.

Ír létemre ez a második alkalom, hogy az országban járok és eddig csak ezt az alig 8000 fővel lakott települést láttam belőle. Youghal legutóbb sem hagyott cserben; a világ legkellemesebb szellőivel és a víz mámorító illatával pontosan annyi vigaszt nyújtott, amennyire szükségem volt. Most is ebben bízom.

Miután a szobámban minden a helyére került, munkahelyi emaileket kezdek olvasgatni a telefonomon, nyugalmam azonban nem tart sokáig, mert meghallom a vendégek érkezésének hangját, valamint azt, ahogy Sam torkaszakadtából az én nevemet ordibálja, hogy csatlakozzak már hozzájuk.

Sokan már most a verandán gyülekeznek egy-egy sörrel a kezükben, azonban aki nekem számít, az ismét a konyhában van. Haja kicsit sötétebbnek hat a lámpa fényében, de így is tökéletesen passzol hozzá. Valami salátaszerűséget eszik, miközben lelkesen bólogat mindenre, amit a házigazdánk mond neki.

Nem tudom, honnan van Samuelnek ennyi barátja, de mire éppen megjegyezném mindenki nevét már annyit iszom, hogy a sajátomat sem tudom felidézni. Egy ideig azt játszom magammal, hogyha legalább négy embert meg tudok nevezni a házban, akkor ihatok egy felest. Aztán azt, hogy ahányszor nem jut eszembe egy régi ismerősöm szemszíne, annyiszor engedélyezek magamnak egy újabb kört.

Úgyhogy itt vagyok. Hajnali kettőkor, Youghalban csutak részegen és már csak egy dolgon jár az eszem, már csak egy névre emlékszem, és ahogy lehunyom a szemem újra meg újra felvillan előttem egy ragyogó barna szempár: Emmáé.

Itt vagyok. Ő is itt van. És az életben először egyszerre vagyunk szinglik. Már csak az a kérdés, hogy merek-e lépni és meg tud-e nekem bocsátani

2. fejezet

DONOVAN

♪The Lumineers - Ho Hey♪

Másnap a fejem egy dobbanó, sajgó üresség, ami minden korty kávéval kicsit mintha tompulna, de sosem teljesen. A reggeli napfény élesen szúrja a szememet, és a verandán ülve valahogy minden sokkal hangosabbnak és harsányabbnak tűnik, mint szokott. A gondolataim lassú örvényként keverednek össze, szinte hallom az éjszaka eseményeinek minden részletét visszhangozni a fejemben. Ahogy visszaidézem Em jelenlétét, az izgatottság és a zavartság különös elegye újra feléled bennem, mint egy folyamatos zsongás a gyomromban.

Pislognom kell néhányszor, mert minden egyes szempillantással újra és újra előjön Emma képe, mintha a tekintetét látnám az elmém sarkából. Azt a mély, átható pillantást, ami az éjszakai félhomályban talán még élesebbnek tűnt, mint nappal. Valahányszor megpróbálok visszatérni a jelenbe, szinte érzem, hogy a végtagjaim ólomként húznak lefelé, mintha az ágyban kellett volna maradnom, nem pedig itt kint próbálni életet lehelni magamba a kávéval.

Muszáj lesz beszélnem Sammyvel. Elsősorban, mert ő itt az egyetlen barátom, aztán meg azért, mert ő hívott egyszerre ide engem és az exbarátnőjét.

Amikor belépek a konyhába, ő már ott vár rám, egy kaján mosollyal az arcán. Ez a fickó esküszöm nektek, mindig úgy néz ki, mint aki sokkal többet tud a kelleténél.

– Jó reggelt, haver – köszönt vidáman. – Hogy telt az első éjszaka a nyaralómban? – összeráncolom a homlokom, és mély levegőt veszek, mielőtt válaszolnék. Mi van, ha nem csak úgy néz ki, hanem tényleg mindent tud?

– Miért van itt Emma, Sam? – kérdezem, igyekezve megőrizni a nyugodt hangnemet. Basszus, miért vagyok már most ideges? Biztos a hasogató fejem az oka. Egy pillanatra elkomorodik, majd visszatér a mosolya.

– Gondoltam, jó társaság lenne. Tudod, mindketten szakítás után vagytok, sorstársak lehettek ebben a fájdalmas időszakban – mondja tréfásan, majd egy huncut mosollyal hozzáteszi. – Talán még versenyezhettek is, ki szenved jobban. – Összeszorítom az ajkam, nehogy elmosolyodjak az Emmel való versengés gondolatán, és keresztbe fonom a karom a mellkasom előtt.

– Szóval, ez valami morbid vigasztalótábor? – Sammy vállat von, de a mosolya elhalványul.

– Inkább nevezném lehetőségnek, hogy kiengedjétek a gőzt. Nézd, mindkettőtöknek szüksége van egy kis szünetre, és mi lehetne jobb, mint egy hét itt, a természet lágy ölén? – mélyen a barátom szemébe nézek, majd lassan bólintok.

– Rendben, Sam. De ha ez csak még jobban összezavar minket, az biztosan a te lelkeden szárad majd – felelem viccesre véve a figurát, de azért így is marad egy csöppnyi komolyság a hangomban.

– Akkor induljunk – mondja Sam vidáman. – Van egy tervem a mai napra, ami segíthet mindkettőtöknek kicsit fellélegezni. – Erre gyanakodva méregetni kezdem.

–Miféle terv?

– Csak egy közös kirándulás a közeli erdőbe. Tudod, friss levegő, természet, és egy kis távolság minden nyüzsgéstől. Segíthet tisztázni a dolgokat. – Felsóhajtok, azonban végül mégis beleegyezően bólintok.

– Jól van, menjünk. De ne számíts túl sok lelkesedésre.

– Nem is számítok – mosolyog rám. – De ki tudja, talán a természet megteszi a maga dolgát.

Ahogy Sam elindul összeszedni a túrához szükséges holmikat, én visszabattyogok a verandára befejezni a kávémat, valamint megadni a szervezetemnek a reggeli nikotinját. Az elmúlt évek eseményei, Emma váratlan felbukkanása és a mai nap kilátásai mind-mind ott kavarognak a fejemben, azonban próbálom az agyam egy olyan távoli zugába száműzni őket, ahonnan Freud se tudná előhalászni. Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs, mire számíthatok ettől a kirándulástól. Vagy ettől a héttől.

Nem sokkal később Emma is megérkezik, sportosan, mégis zavarba ejtően vonzóan. Hosszú, barna haját hanyagul hátrakötötte, néhány rakoncátlan tincs azonban kiszabadult, keretbe foglalva finom vonásait. makacsul hiszem, hogy az a pár kósza szál csak is azért létezik, hogy Emmát még csábítóbbá tegyék. A felsője szorosan követi izmos karját és kecses alakját, a fekete nadrág pedig úgy simul rá, mintha ráöntötték volna. Lábán túracipő, vállán hátizsák. Minden mozdulata azt sugallja, hogy készen áll az útra. De közben olyan hatást kelt, mint aki egy reklámból lépett elő. Magabiztos, könnyed, én pedig képtelen vagyok levenni róla a szemem.

Értem, tehát Sammy neki előre szólt a kis túráról, amiről engem csak öt perce világosított fel. Rám néz, de gyorsan el is fordítja a tekintetét.

– Készen állsz? – kérdezi, mintha nem egy nyamvadt cigarettát szorongatnék a mutató- és középsőujjam között, amiről folyamatosan a gyűrűtlen gyűrűsujjamra hullik a hamu, ami kissé égeti a bőrömet. Mintha nem egy papucs lenne a lábamon. Mintha nem egy térdig érő gatyában állnék előtte. Tökéletesen kirándulásra kész vagyok.

Képtelen vagyok válaszolni neki, úgyhogy egy fejrázás kíséretében elnyomom a csikket, majd egyenesen Sam szobája felé veszem az irányt. Nem készültem túracuccal, de a kedves kis turistavezetőnknél biztosan akad majd valami számomra.

☼

Egy kicsit bánom, hogy végül tényleg Samuel nadrágjában jöttem el. Mármint a fickó jóval vékonyabb nálam és egy picit kezdem félteni a golyóim egészségét. Arról nem is beszélve, hogy a nyamvadt kocsijában ülünk, tehát nem értem, minek öltöztem át. Egyáltalán hova vezet már 20 perce? És miért nem másnapos? Az a terve, hogy ő megtalálja az igazit, miután engem és Emmát lehajít egy szakadékba, feláldozva minket valami istennek?

Végül egy erdő szélén megállítja az autót, majd vidáman kipattan belőle. Komolyan, mit szív ez a fickó?

– Nos, itt is vagyunk! – vigyorog ránk, majd előrántja a telefonját és a füléhez emeli. Itt helyben haljak meg, ha egyáltalán csörgött az a nyamvadt készülék, mielőtt felvette. – Ó, igen? Basszus. Mindjárt megyek – bólogat komoran.

– Minden oké? – kérdezi tőle Emma és azzal a tipikus aggódó tekintetével pillant rá. Utáltam tiniként, amikor így nézett rám, mert mindent túlreagált. De most ki nem állhatom, hogy már sosem pillant felém, nemhogy aggódva, de sehogy sem. Mondjuk, én is alig merek ránézni.

– Nem. Sajnos vissza kell mennem a városba. Tehát tiétek az egész erdő. Jó gyógyulást, gyerekek! – Bár az arca szomorú, mondandóját mégis azzal zárja, hogy rám kacsint. Annyira tudtam, hogy valami ördögi tervet dédelget az édes kis mosolya alatt! Emmával némán állunk, tartva a tisztes két és fél méteres távolságot egymástól, amíg Sam elhajt a kocsijával.

☼

Az erdőben a csend és a köztünk lévő feszültség szinte tapintható, kizárólag a tenger távoli morajlása és a madarak csicsergése töri meg. Amíg én a földet pásztázom, elmormolva pár miatyánkat, hátha valaki elvisz innen, Em előkap egy térképet a zsebéből, és megindul felfelé, én pedig jobb ötlet híján szó nélkül követem. A fák zöld lombjai összefonódnak felettünk, természetes árnyékot biztosítva, miközben a nap sugarai időnként áttörnek a levelek között, aranyszínű fényfoltokat festve az avarra. Az ösvény, amin haladunk kanyargós, és mohaszőnyeg borítja. Valójában gyönyörű és talán még megnyugvást is hozna, ha nem Emma kibaszott Evansszel lennék itt.

A végtelenbe nyúló kimondatlan némasági fogadalmunkat végül ő töri meg:

– Emlékszel, hogy gyerekként anyaék mindig kivittek minket hétvégén az erdőbe? – kérdezi halkan, mire én megpróbálok fejben akkorra időutazni, amikor még minden egyszerűbb volt. Amikor a kapcsolatunk egyszerű volt.

– Persze. Nem mertél szólni a szüleidnek, hogy pisilned kell, szóval nekem, mint kisfiú kellett elmondanom neked, hogyan végzik a lányok a dolgukat a bokorban. – Az emlékre rögtön egy mosoly terül szét az arcomon. Annyira édes kislány volt, viszont már akkor is túl sokat stresszelt. Melyik ötéves fél szólni, ha pisilnie kell?

– Nem tudtam, hogy mosdó nélkül is lehet. Nem mindenki születik vadállatnak, Don – pillant hátra rám egy apró mosollyal az arcán.

– Nos, az információim alapján inkább te lettél vadállat. Vadállat a munkában.

– Azt mondtam, nem mindenki születik vadállatnak. Egy szóval sem említettem, hogy nem váltam azzá. – Igaza van. Mint mindig. Az összes közös barátunktól azt hallottam, hogy Emma megállíthatatlanná vált a munkahelyén. Éjjel-nappal elérhető az összes ügyfele számára, ami PR-osként nem hátrány, azonban elég sok időt elvesz abból, amit magára fordíthatna. Senki nem tudja, mikor vett ki legutóbb szabadságot.

Ahogy mélyebbre merészkedünk az erdőben, a levegő egyre frissebbé válik, és a tenger sós illata keveredik az erdő fűszeres aromájával. A fák között ezeréves, mohával benőtt kőfalak bukkannak elő, emlékeztetve a régi idők falvaira, amelyek valaha itt álltak. A távolban egy kis patak csordogál, vízének csobogása békés dallamot játszik. Nos, valószínűleg elég halkan játssza azt a dallamot, de mivel az elmúlt húsz percben se találtam ki, mit mondhatnék, így olyan hangosnak tűnik a köztünk lévő csendben, mint egy fesztiváli koncert. Egy kis tisztáshoz érünk, ahol egy nagy, mohos szikla áll. Emma leül a szélére, és a távolba mered. Szerintetek mennyire vagyok idióta, ha csak most észlelem, hogy nincs nálam a hátizsákom? Én is letelepszem, és figyelem őt. Ahogy ott ülünk, az idő mintha megállna egy pillanatra. Az erdő csendje körülvesz minket, és a múlt emlékei lassan elhalványulnak.

– Hé, – mondom Emnek, amilyen gyengéden csak tudom, mire ő felém fordul. A hosszú túra után apró cseppekben gyöngyözik a homlokán az izzadság, barna haja kissé kócosan omlik vállára. Az arca kipirult a fáradtságtól, de ez csak még jobban kiemeli természetes szépségét. A szeme barnája a föld sötét rétegeit idézi, de most nem a megszokott fényt látom benne; nem öröm, hanem valami csendes szomorúság ül meg benne, mintha belülről fojtogatná valami. Tekintete találkozik az enyémmel, és egy pillanatra mintha minden kimondatlan szó ott lebegne közöttünk. Tudni szeretném, mi bántja és helyre akarom hozni neki. Az ő szomorúságát látni rosszabb, mintha egy kést forgatna bennem valaki.

– Szóval szerinted iható ez a víz? A volt pasid meglépett az innivalómmal. Persze, összegyűjthetem a cipőmben az izzadságom és megihatom. Valószínűleg undorító, de semmiképpen sem halálos. – Hát, igen, most hallhattátok, miért nem szólaltam meg inkább egész úton. Muszáj baromságokat mondanom, mert muszáj megmosolyogtatnom ezt a nőt. Azonban nem járok sikerrel, csak a szemöldökét húzza fel, majd előveszi a kulacsát és odanyújtja nekem.

– Garantálom, hogy nem az izzadságom van benne. Még csak bele se köptem. – Lehet, hogy én nem bírom rávenni őt arra, hogy a szája sarka felfele görbüljön, ő azonban sikert arat nálam. Beleiszom a vízébe, és kezeskedem nektek róla, hogy sokkal jobban esik, mint egy adag sós testnedv.

– Köszönöm – nyújtom vissza neki. – Ez egy nem arra a kérdésre, hogy iható-e ez a víz?

– Ez egy nem arra, hogy végig kelljen néznem, ahogy Samuel cipőjéből iszol. – A gondolatra kiráz a hideg. Egy pillanatra el is felejtettem, hogy ez nem az én lábbelim. Na, nem mintha az kevésbé lenne gyomorforgató.

– Szóval a nap melyik pontján döntöttél úgy, hogy nem tagadod, hogy ismersz? – Még mindig őt figyelem, viszont ő a világért sem fordulna felém.

– Körülbelül akkor, amikor Sammy beszállt az autóba és itt hagyott minket. Gondoltam, te úgysem hiszed el, hogy nem ismersz – bólint egy aprót és tekintetével még mindig a vizet pásztázza. A nő egész aurája olyan szomorú, mint egy kiskutyáé, akit most választottak el a mamájától.

– Mi a baj, Em? – kérdezem suttogva, mintha a fáknak füle lenne, vagy a víz sodrása elvinné a szavaimat egészen hazáig és minden régi ismerősünknek elmesélné, mi történt velünk hat éve, és mi történik velünk most. Egy pillanatra felém fordul.

– Nem vagyunk barátok, Donovan. Te is tudod, hogy nincs jogod ehhez a kérdéshez. – Amilyen hirtelen emelte rám a tekintetét az előbb, most olyan gyorsan kapja is el azt rólam. A válasza minimum annyira elkeserít, mint a pillanat, amikor Naomi a kezembe nyomta a válási papírokat azzal a szöveggel, hogy „Úgysem szerettél soha."

Május volt és a megszokott reggelimet fogyasztottam a trowbridgei lakásunk előtt: egy kávé, egy kis nikotin, amikor Naomi arra kért, menjek be. Elnyomtam a cigarettát, és a konyhába siettem, ahol a feleségem állt egy borítékkal a kezében, amit elém hajított az asztalra. Amikor megkérdeztem tőle, mi ez, attól félve, hogy valami elfogatóparancs ellenem, pedig Isten a tanúm rá, mindig is törvénytisztelő életet folytattam, akkor csak annyit felelt, hogy nézzem meg magam. Tudtam, hogy dühös, csak azt nem értettem, miért. Egy ideje már nem is vitatkoztunk, kisangyal voltam én is, ahogyan ő is. Amint megláttam a fejlécet, az összes papírt visszaejtettem az asztalra.

– Remélem, megtalálod, hol kell aláírni – mormogta, miközben hátat fordított nekem, végignézett a szobán, mintha most látná utoljára. Én is végignéztem rajta, üres tekintettel, mintha elveszítettem volna valamit, ami valójában soha nem is volt az enyém. – Úgysem szerettél soha. – rúgott még belém utoljára, majd otthagyott egyedül. Én balfék még nem sejtettem akkor, hogy aki nem sokszor látja majd már azt a házat belülről az nem ő, hanem én leszek. Egy jó tanács nektek: ne vegyetek feleségül egy ügyvédet, ha van rá akár egy százaléknyi esély is, hogy később elhagy titeket.

Gondolataimmal mire visszatérek a tavasz végéről a mostani döglesztő nyárba, már csak azt veszem észre, hogy kifelé tartunk az erdőből. Őszintén nem tudnám megmondani, mikor voltam ennyire éhes, azonban a másnaposság még mindig csillapítja az étvágyam, valamint elsődleges célom jelenleg az, hogy levegyem magamról ezt a nyamvadt gatyát. Mégis mit gondoltam reggel, amikor magamra rángattam? Nem gondolkodtál, Don. – felelem magamnak fejben. És biztosra mondom nektek, hogy egyszer ez okozza majd a vesztem. Na, nem a nadrág, bár erre is megvan az esély, hanem az agyam használatának mellőzése.

– Most valami komoly vitát tolsz le odabent, ugye? – bök a fejem felé Em az ujjaival. A hangja olyan hirtelen meglepetésként ér ennyi csönd után, hogy egy pillanatra esküszöm, még meg is ijedek. – És min nem tudsz megegyezni magaddal? Hogy mi legyen a vacsora?

– Vacsora? – pislogok rá. – Kedvesem, egész nap nem is ettem. Egy királyi reggeli járna ki nekem. – A legjobb barátom nem sokat változott a felkészültségét tekintve, és ma végig a valószínűleg hajnali négykor elkészített szendvicseit majszolta.

– Nem ettél még ma? – kerekedik el a szeme, és olyan rosszalló pillantást vet rám, mint anyukám, amikor csintalankodtam gyerekként. De nem érdekel, mert végre rám néz, és ettől átjárja a testem a jókedv apró szikrája. Hiszen Emmel vagyok itt. Ő akkor is lélegzetelállító, amikor mérges. Semmit nem tud tenni, amitől kevésbé tartanám szépnek. – Jézusom, Don. Miért nem mondtad? Tudod, szívesen osztozom. Jól vagy egyáltalán?

– Jól vagyok, Em. De értékelem az aggodalmat. Dicséretre méltó, mennyire aggasztanak az étkezési szokásaim – veregetem vállba elismerően, de ő nem késlekedik lesöpörni magáról a kezemet.

– Irány az első kajálda, Don. Nekem nem fogsz itt összeesni – csóválja meg a fejét és én már tudom, hogy egyetlen ellenkezésemnek sem lenne semmi értelme.

Úgyis az lesz, amit ő akar. Így kerülök egy elcsépelt étterembe egy szoros túranadrágban, koszosan és izzadtan azzal a nővel, akiről a tizenöt éves énem azt hitte, feleségül veszi majd.

3. fejezet

EMMA

♪Bright Eyes - First day of my life♪

Sok mindenre számít az ember az életben; főleg a magamfajta, akinek az ördög és a kisangyal helyett mindkét vállán a szorongás ül. Onnan szól bele minden egyes gondolatába, onnan súgja mindkét fülembe mindenre, hogy ez rossz ötlet. Azonban egy dologra még egy magam fajta se számít: Donovan Flynnre. Mégis mi lehet olyan sokkoló egy ír férfiben Írországban?

Életemben nem voltam még olyan döbbent, mint amikor a gyerekkori legjobb barátom teljes valójával találtam szembe magam Sammy nyaralójában. Eltökéltem, hogy egész héten egy betűt nem fogok hozzászólni, egy másodpercre se fogok felé nézni, viszont most mégis itt vagyok. Egy étteremben, Donnal.

Próbálkozom. Az Úr a tanúm, hogy én próbálkozom, hogy rá se pillantsak. Hogy hozzá se akarjak szólni, de egyetlen egyetemi vizsgám se volt olyan nagy falat nekem, mint most ez. Ez a férfi már egyszer ellopta a szívemet, majd darabokra törte és visszahajította a lábam elé, ezt pedig nem engedhettem meg magamnak ismét.

Három vastag rács mögé dugtam az iránta táplált érzelmeimet, számtalan lakattal zártam őket, majd az összes kulcsát eldobtam. Többé nem hagyom, hogy Donovan megtévesszen. Hogy hitegessen. Egyszer már az értésemre adta, hogy ő foglalt és nem kér belőlem, amit én fel is fogtam. Legalábbis az agyam megértette, de mi lenne, ha szólna erről valaki a szívemnek, ami azóta dörömböl a mellkasomban, hogy megláttam a konyhában, a válási papírokkal? Idióta az a hárpia, amiért elengedi Dont.

– Figyelj, Em – szakít ki a gondolataimból az, akire mindig gondolok. Kíváncsian nézek rá, de próbálom közömbösnek tettetni magam. Ő nem tétovázik, mélyen a szemembe néz, és egy pillanatra úgy érzem, mintha az idő megállna körülöttünk. – Tudom, hogy nehéz – kezdi, és a hangjában ott bujkál a megbánás. – Tudom, hogy megbántottalak, és sajnálom. Nem tudom, hogyan tehetném jóvá, de szeretném megpróbálni.

Szavai súlyosan csapódnak le bennem. Többször is hallottam már hasonlókat tőle az egész életünkön át tartó ismeretség alatt, és tudom, milyen könnyen összeomlik minden, ha újra hiszek neki. Mégis, ahogy ott ül előttem, sebezhetően és őszintén, nehéz nem gondolni arra, mi lenne, ha mégis engednék a kísértésnek.