Bródy Sándor

Don Quixote kisasszony

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

I. Egy kis vacsora

II. Utcán

III. Matinée

IV. Temetnek

V. Fel Pestre!

VI. Uj Magyarország

VII. Az idegek

VIII. «Szerkesztőség balra - kiadóhivatal ugyanott.»

IX. “Gyülölöm!” - “Szeretem!”

X. Örök mulandóság

XI. Fővárosi idyll

XII. El…! El…!

XIII. Egy kiállhatatlan ember

XIV. Atyimovics Coriolán sajtópöre

XV. Kopogtatás és hallgatódzás

XVI. Hangulatok

XVII. A materiálista

XVIII. Az arckép

XIX. Hamupipőke férjhez megy

XX. Vigasz az irodalomban

XXI. Meztelenül

I.

Egy kis vacsora.

– Nyomoruság! Hát sose fogom megkapni azt a vesepecsenyét?!… Jó puhára, Lajkó, – paprika-salátával!…

– Meg két deci bort, egrit; de a vizet majd csak magam akarom hozzátölteni!

A “Közművelődési kör” vendéglőse idegesen vont egyet széles vállain és halk, édeskésen alázatos hangon mondá:

– Ne haragudj Franci, nem akarlak megsérteni, de az ember még se adhat olyan bort most, mint régenten. Az emberek nem isznak… nem tudom mi történt… amióta ez a deci feljött. És mintha káposztalé folyna vér helyett az emberekben… Azelőtt! “Korcsmáros, öt itce bort a javából!” – azok emberek voltak! Ütöttek, törtek, zúztak össze mindent; a palackokat, a tükröt, a székeket. Hogy a korcsmárosnak is volt valami haszna! Most? A Ritter fiuk ketten esznek egy tojást, meg mikor az egyik mulatság közben biztatja a másikat, hogy: “te, csapd a földhöz azt az üveget!” hát a másik akkor fogja s nagy rikkantással – szép csendesen leteszi a földre a palackot. – A világ egészen megváltozott, csunyán megváltozott…!

– Nyomoruságos időket élünk! szólt Palaczky Franci s oda kiáltott a pincérnek: Aztán valami hideg hust, végül egy kis tésztát! Van itthon gorgonzola?

– Nekem is egy kis sajtot! szólott Kis Edus rekedt hangon. Aztán a vendégek felé fordulva, idegesen hadonászott a villával: – és könyveket se vesznek! A kereskedésemben mindössze husz naptár fogyott el az idén. – Tormát hozattam Debrecenből – az fogy!

Szalma Pál, a takarékpénztári pénztárnok, drága tajtékpipáját szítta és a csutora mellől köpködte ki a saját panaszait:

– A paraszt se paraszt már! Ha kölcsönt eszközölök neki, a leghitványabb két csirkéjét hozza el ajándékba.

Lassan-lassan az egész vendégsereg panaszkodni kezdett. Eközben pedig csörömpöltek a poharak, csattogtak az evőeszközök: a bor kortyogott e kipróbált torkokban s az étkezők kéjes szuszogása közül kihangzott a Palaczky Ferenc becses harapásainak nesze, egészséges piros ajkának csamcsogása.

Az adótiszt lassan s a kipróbált gourmand pedanteriájával evett. Apróra szelte a hust, arányos mértékü savanyuságot vett hozzá s minden zsirosabb falat után ivott egy korty egrit. Hanem előbb megvizsgálta, hogy tiszta-e a pohár? A pohár kivételesen tiszta volt s a bor oly sárgás-pirosan ragyogott benne, mint az adótiszt széles creol arca, s rövidre nyirt haja alól kitetsző fejbőre. Egyáltalán ez az egész ember szinte fénylett a tisztaságtól, husos, piros füleinek oly fénye volt, mint egy tengeri csigának, borotvált álla lazur-kéken ragyogott és husos kezei, mintha fehér keztyübe lettek volna huzva. Ing-gallérja is egészen elütött a többi vendégétől, olyan volt, mintha a fővárosban tisztitották volna.

Polonkay – a medvevadász – az egész estén alig vette le szemét e gallérról s végre is meg nem állhatta, hogy meg ne kérdje:

– Hol mosatsz te Franci?

– A feleségem mos rám.

– Hát a vasalás?

– Ő vasal: nincs a világon asszony, ki jobban vasalna! Azért vettem el… megtetszett, amint…

– Hallottam, hogy ügyes asszony; a Bonna lányok staffirungját – azt mondják – ő csinálja.

– No igen, barátságból, passzióból…! válaszolá az adótiszt és el sem pirult. Pedig bizonyos volt abban, hogy mennyire nem passzióból dolgozik másoknak a felesége. És tudta, hogy most is, midőn ő a harmadik tál ételt költi el egy kis vacsoraképen: a város végén, kicsiny házban, alacsony szobában, tüdőkoptató varrógép mellett ott virraszt, kiveresedő szemhéjjait megerőltetve, ott dolgozik egy szegény asszony s a mellette álló bölcsőt – melyből a szopós baba gyakori sirása hallszik fel – meg-megringatja félkezével, a régi altató nótát dudolva hozzá:

“Csücsülj baba
Elment apa
A malomba
Buzát őröl…”

A gyermek elalszik s az asszony dolgozik tovább az éjben, kihült kályha mellett, kiveresedett ujjhegyekkel, a megerőltetéstől könyező szemmel, melle nyilallik, feje zúg, lába kimerül, de azért mégis hajtja a gépet, egyre fűzi a szálat s egész gyenge kis testével neki adja magát a munkának, hogy vasárnapra elkészülhessen az egésszel – s hogy a verejtékes pénzt elegáns ruhában kártyázhassa el a “Közművelődési körben” a férje – Palaczky Ferenc.

Az adótiszt egyetlen falatjának – az igaz, hogy csak egyetlen egynek – elvette az izét az, hogy eszébe juttatták a feleségét – s vele az otthont. Azt az unalmas otthont, mindennapi melegével, mindennapos kényelmével, kétségbeejtő összhangjával. Rettenetes az, mikor semmit sem tagadnak meg az embertől, helybenhagynak mindent; irtózatos valami az önérzetes emberre nézve: egy minden körülmények között szerető, odaadó feleség! És a gyermekek, kik ártatlan, tudatlan szeretettel kusznak fel borszagos ajkához s piros kis ajkukkal gügyögik: “apa… apa…!” Milyen unalom! főkép, ha az apa nem is kételkedik abban, hogy a gyermek igazat mond!

A már szagosodó gorgonzola azonban ismét izlett az adótisztnek. Erjedt illatán elpárolgott a kellemetlen látománya s már a másik pillanatban a legnagyobb lelkesedéssel kiáltott fel:

– A gorgonzola a sajtok királya!

– Főkép ha egy kicsit erjedt! – jegyzé meg Edus, a könyvkereskedő.

– Ismertem egy közjegyzőt – szólt Polonkay, a “medvevadász” – ki a pondrós gorgonzolát ugy ette, mint a kenyeret; a kövér pondrókat csakugy ropogtatta fogai alatt.

– Izlés dolga! – mondá Palaczky. És beszélni kezdett nevezetes étkezőkről, sajátságos ételekről. Hogy a “snepsz”… és a többi. Ismert egy szerb jogászt, ki papmacska-hernyót kent kenyérre s ugy ette. Mindenféle étvágyellenes dolgokkal hozakodott elő a társaság, de azért ez nem változtatta meg jó appetitusukat; ettek és ittak tovább mohón, lázasan – s kivéve a művészileg étkező Palaczkyt – mintha napok óta nem ettek volna és mintha sohasem ehetnének, ihatnának többé.

Aztán az étkek helyes módjáról kezdtek vitázni. Elkeseredett és dühös módra. Különösen ama kérdésnél, hogy kell-e a kolbászba vaniliát tenni, vagy nem? – fejlődött ki nagy szóháboru. Ebbe a vitába a vendéglős is beleszólott. És látván, hogy a vendégek csak “deciz”-nek, érmelléki butellás borokat hozatott föl magának, kinálta, kellette a vendégekkel, remélvén, hogy igy fog megjönni ivásra való vágyuk. Öblös hangját pedig megeresztette és kiváló ismeretekkel, nagy lelkesedéssel beszélt a fontos kérdésről:

– Jó sok fokhagymát, jóféle borsot… ez a fődolog! A vanilia el is maradhat!

Palaczky – a vaniliás tábor vezére – olyan képpel nézett a vendéglősre, mintha csak azt akarná – de komolyan mondani:

– Et tu mi fili…

A vendéglős azonban nem ügyelt többé semmire: egész lélekkel exponálta magát a vanilia nélkül való kolbászért. És hangja bizonyos meleg csengést nyert, erőteljes ércet, mely egészen betöltötte a “Közművelődési kör” ebédlőjét, egy kicsit megrezegtette az ablakot s a három lábon bicegő könyvtárt.

A könyvtárt, mely a nagy ebédlő zugolyában volt elhelyezve és sántán, elhagyottan állt a homályos zugban. Tetejét vastag por lepte, zöld kötésü könyvei közül pedig penészszag áradt szét a teremben. A felső polcon tagadhatlan renddel és csinnal a könyvtáros pipái voltak elhelyezve; majdnem valamennyi nemzetiszinü bojttal…

Különben magukon a könyvek kötésein is meglátszott a “ballai kör” nyilvánvaló hazafisága: zöld kötések váltakoztak a pirossal s csak ugy virított rajtuk az arany bötüs felirat: “Szulejka. Regény. Brűhl.” “Házass. drámái. Reg. Montepin X.” “Ördög fia. Keval.” “Ponson du T. Rocambole.” “Xaver de M. A vörös álarc”… Aztán ott feküdtek a Jókai művei is, csonkán, hiányosan, elrongyolva, mintha csak kis macskák játszódtak volna velük.

A szekrény alján, hol egy nagy Kemény Zsigmond-féle regény csonka, de még kivágatlan kötete hányódott: kaligrafus irásu papirtáblák jelezték a kör életének kiválóbb mozzanatait: “Janik János febr. 26-án 1893. 3-szor 9-et ütött a guglin…” “Ötször egymásután királyt ütött Uzon Gergely. Fizetett egy akó sört. Éljen!!”

A könyvek utolsó lapjain legtöbbször ott volt olvasható: “éljen.” Egyáltalán e kifejezéstől volt szaturálva az egész Balla, veres krétával ez volt felirva a plébános és a többi urak házaira, ettől volt vemhes a “kör” pipafüsttől telitett levegője! “Éljen… éljen!” De ki? Hát mindnyájan! Tudni illik az urak, a hivatalnokok és ügyvédek, a kereskedők és vendéglősök, azok, kik eszükkel keresik a kenyerüket.

A hosszu Kohn meg a Finta Sanyi alig várták, hogy a kolbász iránti vita lecsendesülvén, beszélhessenek arról az árulásról, melyet a kormányelnök a nemzet ellenében a parlament tegnapi ülésén elkövetett. Finta Sanyi csak emelgette a poharát s kiabálva, sugva, nyögve, kérve szólott: “Urak…”

– Éljen! zugták közbe a vacsorázók.

A kis hivatalnok szeme felcsillogott, majd tudakolólag az asztalfőnél ülő alakra nézett. A “lovag” ült ott, a jó Wrabély, aki egész életét át– és ellovagolta. Lovagolt a leány körül, akit szeretett és nem mondta meg neki, hogy: “szeretlek!” – ellovagolta. Ott lovagolt a vetői között és elnézte, ha a szemet a szántatlan földbe szórták, – hisz ő paripájával volt elfoglalva… Megdicsérték a lovát és váltót kezeltettek alá vele. Rajta vették meg. Az öröke pedig napról-napra fogyott a vén lovagnak, a paripája is öregbedett; nem dicsérték olyan nagyon többé a délcegségét. Talán ki is gúnyolták volna, ha nem félnek az öreg rettenthetlen igazmondásától. Már be volt törve a feje, már nem retteghetett többé!

Finta Sanyi ujra szólott:

– Urak…!

A lovag mérgesen nézett rája:

– Ez meg már meg-meg agyon akar bennünket beszélni… Se nem iszik, se nem eszik, de ott van, ahol négy ember összegyűl…… Mindjárt beszéddel tartja az embert… Az “éljen”-re éhes… El lehet menni…!

A vacsorázók kacagtak. A hosszu Kohn is kacagott, de azért megjegyzé:

– De tud beszélni…!

Tulajdonképen igy akarta mondani: “de tudunk…!” Azonban tartott a “lovagtól”. Megpiszitott széles orrával megszimatolta, hogy a lovag leskelődik rája, hát vigyázott. Egyáltalán nagyon ügyelt arra, hogy egy véleményen legyen az uri társasággal. Tudta, hogy zsidó létére csak ugy türik maguk között. S nem szeretett volna elmaradni e körtől. Boldog volt, ha az ügyésszel végigsétálhatott az utcán és rozsdásszinü rút arca szinte felmagasztosult, amint hitsorsosai tisztelettel tekintettek rája: “A hosszu Kohn mindig az ügyésszel sétál!…”

– Ezek a “csemecsőszök” elrontják a mulatságunkat! – kiáltott fel a lovag. – Mi köze magának ahhoz, amit az országgyülésen végeznek? Követ maga? – Beszélj Franci!

Palaczky szép lovakról szólott. A vacsorázók hallgatták egy darabig, aztán súgni-búgni kezdettek:

– Kártyázzunk!

Majd kiabálták:

– Hol a kártyú!

A vendéglős rohant a kártyákért. Meggyujtották a lámpákat a kártya-asztal felett. Az étkező asztalnál alig maradt valaki.

Már éjfél felé járt az idő s még mindig egyre szaporodott a társaság. Egy karcsu fiatal ember jött s egy pár pillanatig nézte, hogy kártyázik az aljegyző, az némi mutyit kért tőle… adott és eltünt. – Gyorsan rohant végig a néptelen utcákon s egy ablak előtt megállt. Az ablakszárnyak csakhamar kinyiltak s egy leeresztett haju, sápadt női fej bukkant fel az utcai lámpák hitvány világánál…

– Nem látta a férjem?

– De igen, most ült le kártyázni!

– Ez igy megy minden éjjel…

– Hja, a komám egy kissé belemerült! Pedig ha nekem ilyen drága…

Szava a szenvedélytől benszakadt, – elhallgatott. Igy hallgatva néztek szembe percekig. Az asszony a hideg, az elkeseredés, az emlékek s a felvillanó szenvedély összetorlott érzéseitől könnyezett.

– Mért sir? – kérdé a karcsu ifju. – Hisz nem vagyok-e még mindig mellette én, rabja, szolgája, parancsait váró… Boldog, ha föláldozhatom magam önért…!

A suttogva kiejtett válasz mint egy kijelentés hangzott fel a néma utcán. Egy csók hangzott fel. Majd a nyitott ablakon át egy csecsemő siráma, de a “körből” idehangzó vig zsivaj elnyomta ezt is. Csend lőn. A lámpások egy darabig pislákoltak az utcában, aztán kialudtak szépen. A karcsu fiatal ember átvetette magát az ablakfán…

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

– Huzom, kunszt! – kiáltá a “kör”-ben kipirult arccal, vörösre vert kézzel, kártyáját a magasba emelve az aljegyző.

– Nono, te nagyon szerencsés vagy a kártyában…! – jegyzé meg Palaczky, ki még mindig az étkező-asztalnál adomázott.

– No én nem bánnám, ha egy pettyet kevésbbé szeretne a feleségem és inkább nyernék! – mondá egy öreges ur…

– Bizony az se jó, ha az embert a felesége nagyon szereti! – szólt az adótiszt és általánosságban az asszonyról, különösen pedig a feleségéről kezdett beszélni. Erre még a sipisek és mutyisták is elhagyták a kártyaasztalt s köréje gyülekeztek.

Mint a gőzfürdőben, olyan homályos s alig áttetsző volt a terem levegője. Ugyszólván az egész Balla itt volt s az egész Balla pipázott. Csak Karika Gyula – a vacsoravesztő – forgatott a szájában egy üres szipkát s olykor-olykor rettenetesen felköhögött. Az izzadság kiült beesett halántékain s a gégesorvadásos mohóságával borral öblögette bortól száradt torkát… Hangja már alig volt és erei kidagadtak fakó arcán, amint duhajkodva erőlködött: “Tyuhaj, igyunk…!”

– Hangosabban, Gyula! Tudsz te hangosabban is! – szóltak a cimborák.

A “vacsoravesztő” még jobban erőlködött, de hangja nem volt többé, csak nagy, husos szája járt és kiszáradt kezei; már csak azzal jelezhette, hogy: “éljen”!

– Éljen! – nyöszörgé óriási erőfeszitéssel, s mint egy zsák a földre zuhant. Hideg borral locsolták fel és visszaültették helyére. Amint kinyitotta szemeit, dühösen kapott fáradt nyakához, mintha magamagát akarta volna megfojtani. Aztán kimerülve vánszorgott a divánhoz: ledőlt és behunyta szemeit.

– Egy kis szédülés az egész! Ugyan Gyula, ne hagyd magadat! – szólt a vendéglős.

És Palaczky – mintha mi sem történt volna, folytatá félbeszakitott beszédét:

– Tizenegy éve élek a feleségemmel. Tizenegy év egy asszonnyal – nem gyerekjáték! Az ember ugy ismeri…

A társaság nevetett. És e majdnem állatias kacajra még jobban felbátorodott az adótiszt s részletezni kezdte a dolgot. S a nőtlen emberek ugy hallgatták, mint a messiást; kérdezgették, körülvették, hogy egy szavát is el ne szalasszák. Még a pincér is odatelepedett közelébe s hallgatta egy darabon, aztán mégis csak elaludt.

Már kései hajnalra járt az idő. A járásbiró inasa is megérkezett. Kezében a lámpással – mint majdnem mindennap – most is lelkendezve szólott be a konyhába:

– A nagyságos urat tessék hazaküldeni, a nagysága nagyon beteg…

– Mindjárt! – szólott ki a nagyságos ur és izzadtan, arcából kikelve gusztált tovább.

Hanem voltak olyanok is, akik valósággal szedelkőzni kezdtek. Egy-két jó férj – egy-két szerencsés játékos… vagy ki még valami kávéházba is el akart látogatni. Csak az adótiszt közönsége s ő maga maradt rendületlenül. Egészen belemelegedett tárgyába. Vastag humora csak ugy ömlött, s még a “lovag” gyakori közbeszólása, őszinte méltatlankodása sem zavarta meg. Megkapó közvetlenséggel, pörzsölő szemérmetlenséggel beszélte el egy legutóbbi kalandját:

… – És mikor ugy hajnal felé hazavetődtem, a feleségem még ébren volt. “Te vagy az, Franci?” susogá s kitárta felém karjait… Én egészen petyhüdten –

Görcsös zokogás szakitotta félbe az adótiszt szavait. Csend lőn s minden szem arrafelé irányult, ahonnan a hangos, fuldokló sirás felhallszott.

Egy nagykendőbe burkolt, sovány kis asszony állt az ajtóban. Kendőjét beeste a hó, ruhája pedig sártól volt csatakos. Egy nyolc-kilenc éves gyereket fogott kézen s annak a pityergése vegyült zokogásába.

Az urak felugráltak székeikről. Palaczky Franci elhalványult:

– A feleségem!

Majdnem egészen a füle tövéig elöntötte az epe.

– Mit keres maga itt?! Hát gyerek vagyok én?! Mi?!

A gyenge kis asszony kidolgozott, bütykös kezével födte el arcát. Nem is zokogott többé, gyermeke kezét is eleresztette s merően állott a megnémult tömeg közepette.

– Hogy jött be, mikor? Megint elaludtak a konyhában! Nem mondtam, senkit se kell beereszteni! – dühösködött a vendéglős a bóbiskoló pincérrel.

Az adótiszt mérgesen kapott kalapja után s kézen fogta az asszonyt:

– Gyöjjön haza…

– Nem! – kiáltott fel Palaczkyné. És elszánt hangja, mint fagyos szél zugott keresztül a termen, megremegtetve az erős férfisziveket.

– Nem! – ismétlé még egyszer és kirántotta karját férje kezéből.

Az adótiszt ijedten lépett hátra s alig tudott valami csititó szót kinyögni.

– Nem! – ismétlé még egyszer az asszony. – Nem kellesz többé… mindent türtem… mindent, csak ezt nem! Ebed voltam, de nem akarok…

Szavai ujra zokogásba mentek át. Nem birta többé erővel. Kézen fogta gyermekét és elvánszorgott.

A közművelődési kör tagjai tátott szájjal néztek utána. Majd az adótisztre tekintettek, ki e percben már majdnem közönyös arccal vonogatta vállát.

– Valaki biztosan azt mondta neki, hogy kártyázom… tudja, hogy a város pénze van nálam… Azért jött utánam, – félt! – Asszonytempó!…

A függönyökön keresztül reggeli napsugár hatolt be az ebédlőbe. A tejes-asszony és a pék megzörgette az ablakot. A mészáros-legénnyel már veszekedett a vendéglősné a konyhában. Az ebédlőbe is behallatszott hangos pörölése:

– Megint nyaka-tarja?! Hát bolondnak néznek engem?!…

Palaczky is odaszólott a pincérnek:

– Nini, Lajkó, már reggel van! Adjál mosdóvizet; fogkefét is!

– Ma még Vass Tärriékhez kell mennem. Matinée van, tiz órakor kezdődik… Ki jön velem? – szólt vidoran, a társaság maradékához fordulva.

II.

Utcán.

A széles utcákon alig járt egynéhány ember. Az az egy pár is csak ugy topogott, mintha nem annyira a dolog, hanem a jó emésztés végett sétálgatna.

Hétfő reggel volt s a reggeli misére se harangoztak még. A koldusok azonban ott tolongtak, fagyoskodtak már a templom előtt. A “generálisnén” fehér keztyü volt és everlaszting cipő. Ezelőtt vagy negyven évvel az egész megye uri lányai közül ő körötte tolongott a legtöbb gavallér, ma pedig nagy Balla összes koldusai között ő tolongott a legjobban, hogy valahogy jó helyre kapjon s az ájtatos belépőnek ő kiálthassa leghamarabb:

“Dicsértessék a Jézus Krisztus!… Csókolom kezét lábát…”

Az adótiszt elhaladt a templom előtt, megmosolyogta a nyomoruan vig figurát, s dobott neki egy krajcárt. És mulatott rajta, amint a krajcár elgurult s a koldusasszonyok hajba kaptak fölötte. De csakhamar összevonta domboru homlokát. Hazaért.

Rátette kezét a kapu kalincsára s a zár nem nyilt ki. Felesége nevét kiabálta. Az udvarba zárt kutya örömteli vihogása volt rá a felelet. Kiabált a gyermekeknek; nem válaszolt senki. Dörömbözött; hiába. Végre szitkok közt nekifeszitette vállát a kapunak, majd rugott rajta egyet – s a kapu tárva volt előtte.

Minden ellentállás nélkül hatolhatott be lakásába. De szive elszorult, amint a küszöbre lépett; – a szoba üres volt. A padlón négyszögletes por-alakzatok jelentették, hogy “itt volt a családi ágy, a gondozott ruhás szekrény, a pohárszék, a gyermekek fiókos ágya…” Most az egész lakás kongott az ürességtől s az a kevés férfifehérnemű, uri ruha ugy feküdt ott a szoba közepén, mint egy könyörtelen árverés törvénydiktálta maradványa.

A gyenge szivü adótisztnek könyek gyültek szemeibe. Aztán az éjjeli mulatság is összetörte egy kissé. Arra gondolt, hogy jó volna kiáltani a legnagyobb fiunak, hogy huzza le a cipőjét. A feleségétől pedig előkérni a papucsot. És aztán leheveredni az ágy szélére s azzal a biztos tudattal aludni el, hogy amikorra felébred, az elkészitett tiszta fehérnemű várja, melybe még a gombot is bele rakta az asszony, sőt meg is melegiti – talán rája is adja…

Palaczky Franci kénytelen volt felesége hiányát érezni. Szomoruan járkált fel s alá a hidegre, üresre vált lakásban s egyre azt motyogta:

– Nem hittem volna… nem hittem volna… hogy oly nyomorult!…

A vérig sértett asszony, az igazán nyomorulttá kinzott kis madár, csakugyan elrepült. Magával vitte a kicsinyeket is, és összeroncsolta a fészek puhaságát. Emléket, azt hagyott maga után, egy porcellán szenteltviz-tartót. Az adótiszt belenyult a megszentelt vizbe s megmosta vele fájdalomtól majd szétpattanó homlokát. Egy kis reszelt tormát milyen jó lett volna most az orra alá tartania! menten vége volna minden fájdalomnak. De nincsen feleség, aki előadja.

Az elhagyott férj levelet keresgélt – de nem talált egy sor irást sem. Még csak egy érzékeny mondatra sem tartották érdemesnek. Mint mikor két idegen személy egymás mellett ül a szinházban; az előadásnak vége van s azok, kik órákig érezték egymás testének melegét, köszöntés nélkül távoznak el.

Az adótiszt őszintén sajnálta, hogy az előadásnak vége van. Azonfelül haragudott arra, ki ily rögtönösen félbeszakitotta. És a megkinzott kis madárnak nem lett volna tanácsos e percben visszarepülni. Talán örökre megbénitották volna szárnyait…

Palaczky fölszántotta könyeit, rendbehozta öltözékét s boszuságában vállát vonogatva kifelé indult. Mérgesen csapta be maga után üres lakásának ajtaját. És a cselédet is majd bekapta szemeivel, midőn az szembejött véle az utcán s egy levelet adott át neki:

– A ténsasszony elutazott a vasuttal, küldi a tekintetes urnak.

Az adótiszt felszakitotta a levelet és ott mindjárt el is olvasta. Csak ez az egy pár szó volt benne: “Amint szerettelek, ugy utállak. Nem kacagsz többé rajtam… Most már majd el is veheted a “Don Quixote kisasszony”-odat! Azt a…! Flóri. – A gyerekek velem jönnek.”

Ferenc összetépte a levelet s a földre dobta darabjait. Aztán hirtelen vigassággal megcsipte a fiatal cseléd állát:

– Akarsz-e nekem főzni?

– Mért ne? – szólt a cseléd.

– Ma még nem, majd csak holnap. – Hagyott itthon az asszony valami ágyneműt?

– A vasutnál maradt valami; már nem volt idő a fölpakolásra. Majd elhozatom.

– Jó! Majd küldök ágyat. – Viseld jól magad, s nem lesz semmi bajod nálam… Nyissad ki az ablakokat, hadd szellőzzön a szoba!…

Kiadván parancsait, szivarra gyujtott Palaczky és megindult a városnak.

Még csak reggeli kilenc óra volt. Némi élénkség verődött fel az utcákon. Hivatalnokok és ügyvédek lepték el a főutcát, különösen a cukrászda előtti teret. A nagyobbára jó, itt-ott prémes téli kabátok közé odavegyült a perlekedő paraszt rongyos szürkankója, vagy zsiros bekecse. És a szivarozó urakra, hátát valamely sarokkőhöz támasztva, szent áhitattal bámult a kurta szárból pöfékelő paraszt…

Az urak jól mulattak, nevetgéltek maguk között. A tárgyalásra váró ügyvédek teljes kollegialitással mosolyogták meg egymás ritka eseteit.

A paraszt butaságáról volt szó. Balla legujabb fiskálisa azt mondá, hogy: “többet ér egy paraszt kliens, mint ur vagy zsidó!” Egy tisztes öreg ur ugy nyilatkozott, hogy: “legjobb a bünügy!” “Hát a csőd kutya?!” vágta vissza a fiatal ügyvéd.

Mindnyájan ugy találták, hogy utóbbi időben igen kevés a csőd Ballán.

– Nincs forgalom, a város halott…! – szólott dr. Kempelen.

Valami nagyon uras külsejű prókátor pedig a kormány ellen kelt ki:

– A bagatell-törvény tette be nekünk az ajtót. Az adósnak nem kell perköltséget fizetnie! És ha száz esztendeig is adós marad…! Maga az állam mondja: ne fizessetek!

Egyetlen ember sem volt az egész csoportban, ki a bagatell-törvényt ne kárhoztatta volna. Még az aljárásbiró is ellene szólt:

– Rettentő ostoba egy nép…! Annyi sok szóval él, hogy szerdán és pénteken, – a panasznapokon – még két órakor se lehet ebédre mennem! Ez a törvény csak a perlekedési viszketegüket neveli…

– Minden paraszt kész fiskális!

– És minden fiskális elmehet – maholnap – parasztnak! – szólott a dr.

– Mondasz valamit! Nézzétek csak itt a házamat, milyen suta. Emeleteket kéne rá épiteni, s nem megy; nem lehet. Nem adja az ügyvédi jövedelem!

Balla hirneves kriminálistájának háza igy, emelet nélkül is mutatott. Valóságos kis kastély volt; nem nagyszabásu, de uras, mint a főutcai házak nagyrésze, mint a panaszkodó ügyvédeké mind egy szálig.

Jólét és bőség nézett ki a kitárt ablakokon. És tél lévén, alig volt egy csatorna, melyen ne lettek volna véres nyomai a télire megölt sertéseknek. Azonfelül a legtöbb ablakon át különféle hangu és faju zongorák szólamai hallszottak ki az utcára.

És amig gyarapodtak a fő-utca uri házai, s amig nőtt a jólét a cseréptetők alatt: – addig mind jobban-jobban kapott lábra a nyomor a nagy magyar városban s kint az oláhrészen. Egyre szaporodtak a zsellérek és mindig fogytak, apadtak a gazdák. Vad torma verte fel a néma udvarokat nyáron; a száraz kocsánya megmaradt télire is, nem bántotta apró jószág; – nem volt.

Piszkos nyomor lett urrá a parasztfertályok felett. A legtöbb ól üresen, sok kamra tárva-nyitva. Itt-ott be volt zárva ugyan, de ugy, hogy magának a gazdának sem lehetett kinyitnia: – a végrehajtó és az ügyvéd pecsétje volt rajta.

Balla ügyvédi kara különben is rajta hagyta a keze helyét az egész külvároson. Peres iratokból csináltak sárkányt a gyerekek ősszel, kék papirosokba takarták a szalonnát a napszámos emberek. A tulipános ládák sok helyütt irattárrá váltak. Egy-egy ügyvéd nevét jobban ismerték, – még az asszonyok is – mint akár a papjukét.

Husz ügyvéd vetette itt magát tizennégyezer emberre. Jó izlésü, élni vágyó, tudományos emberek, kik mindannyian élni, s mindenekfölött jól élni akartak – az igazság szent nevében. S a részint rosszakarattal eltelt, részint szerencsétlen, de mindenek fölött korlátolt nép kezébe szolgáltatta magát az uraknak. Erőszakoskodni akart s ő rajta vettek erőt. Ki akarta perelni a szomszédja, bátyja, barátja vagy éppen apja alól a derékaljat; és ki is perelte, de saját maga alól is.

A nagy magyar város végében, a düledező házak fölött messzire látszott s magasan emelkedett ki a takarékpénztár palotája. Évről-évre nőtt, mintha ezekből a kis házakból táplálkoznék. (Akár a nagy hal a kicsinyekből.) Sőt egész telepet támasztott maga körül; szép, parkos, uri házakat. A főbb hivatalnok urak mind ott épitettek. Ott emelkedett a pénztáros góth izlésü házacskája is; az a kedves kis kastély, melyet az ügyes takarékpénztárnok nyolcszáz forint évi fizetésének megtakaritott filléreiből épittetett – tizennyolcezer forinton.

Nem, nem sikkasztott itt senki. Nem volt rá szükség. A paraszt és a kisiparos ellátta az embereket pénzzel. Az igazgatótól kezdve, le a legutolsó irnokig. Fizetnie kellett, mert különben nem kapott kölcsönt. Olcsó pénzt… takaréki pénzt…!

A törvényszéki végrehajtó – a jó kis Varr Domokos – mondá:

– Meg kék halnom, mind a nyolc gyerekemmel együtt, és éhen kék meghalnom, ha nem volna ez a takarék…

A takarék, meg az ügyvéd urak, az adó és a pálinka, a lustaság és a tudatlanság, ezek az elemek egybevéve olyan állapotot teremtettek meg az alföldi városban, hogy akármilyen metropolis büszke lehetett volna rája. A szegénység meztelen karokkal ölelte át a várost. Az urakat, a boltosokat, ezek között például egy bőrkereskedőt, ki majdnem az egész csizmadiacéhet tönkre tette. Bőr fejében: bőrt!

Ezt a rideg ölelést maguk a fő-utcai urak is kezdték érezni. De nem sokat törődtek vele, bár a megyei főorvos cikket is irt e tárgyban s négy hasábon szidta össze-vissza azt a négy ballai zsidó családot, ki életét csak gyakori bukásokkal tengethette. Élesen kikelt a korrupció ellen s kisütötte, hogy a városi nyilvántartó: zugirkász. A szegény ördögöt elcsapták s az a nagytudományu orvosnak kétségbeesésében azt mondta – nyilvános helyen – hogy: “Ha én lettem volna sorozó főorvos s én gyüjtöttem volna magamnak hét év alatt nyolcvanezer forintot: ugy én se csinálnék két hatosért keresetet, meg kontraktust a kofaasszonyoknak…!”

A fiatal nem volt ballai: – rendeltetési helyére toloncolták.

Itt, mint minden tekintetben a “törvény” uralkodott a város felett.

A törvény, a hatóság. A városi előljáróság, de legfőképpen a főkapitány. Ez a hatalmas vörösképü alak, szigoru pillantással és kiülő pocakkal. Összevont, pörsögéses homloka igy szólt: “legyen igazság, vagy…!” Rengő pocakja azonban ellentmondott a szigoru elvnek. Azt látszott vallani, hogy a legfőbb jó mégis csak a kellemes élet.

A főkapitány nagyon kellemesen élt. Szeretett rossz lányokat vallatni, – különösen ebéd után: amikor jól esik egy kis munka. Utálta a bünt, – hát adót vetett rája, hogy elejét vegye megszaporodásának.

Ott volt az ő háza is a fő-utcán. Mindjárt a főügyészé mellett. A kertajtón a két hivatalnok át is járhatott egymáshoz és együtt dudorászhattak, mig a börtönőrtől kikölcsönzött rabok fát fürészeltek az udvarban… A főkapitány gyümölcsfái áthajoltak a főügyész kertjébe és viszont. – A főkapitány udvarolt a főügyésznének s a főügyész a főkapitánynénak.

Teljes és szivélyes barátság uralkodott a főutcai urak, sőt a hölgyek között is.

Talán csak egy fiatal lány – Vass Tärri – nem volt megelégedve a várossal és e ragyogó téli reggelen, ablakából szemlélve a járókelőket: összeráncolta alacsony homlokát és utánozhatlan megvetéssel szólott oda szobájába éppen belépő Palaczkynak:

– Ó ez az utálatos város.

III.

Matinée.

– A társadalom ugy ahogy – meg van alakulva… Ezen szavakkal kezdi felolvasását – “Egy leány eszményképéről” – Palaczky Ferenc. És a családias matinée közönsége – jórészben egyszersmind szereplő személy – ünnepélyes arcot öltött. A hölgyek nyakkendőik csokrát igazgatták, a férfiak megtapogatták hajukat: vajon nem romlott-e el a frizura?

Mély csend uralkodott a sajátságos szobában. A felolvasás irodalmi hangja, szokatlan szavai, a mindenfelőlről összehordott technikus terminusok, de legfőkép maga a felolvasás tárgya: komoly, majdnem áhitatos ünnepiességet keltett még a férfiakban is. Csak maga a házi-kisasszony, az irodalmi matinée rendezője s központja, a szülővárosát utáló Vass Tärri arcán ült szórakozott mosoly. Még mindig ott ült a fő-utcára nyiló ablakánál s olykor-olykor idegesen tekintgetett ki rajta. Ugy látszott, hogy azt akarja tudtára adni az adótisztnek, mikép nem sokat törődik vele és felolvasásával.

Palaczky, nagy nedves fényben égő szemeivel vizsga-tekinteteket vetett a lányra. És a leány néha viszonozta e tekintetet, de nyomban elpirult.

Ő róla volt szó a felolvasásban. S habár allegorizálva, egy kissé burkoltan, mindazonáltal minden kétségen kivül ő volt jellemezve abban. Palaczky az ő arcképét festette le, midőn “Egy leány eszményképéről” akart beszélni. Ő volt az, ki “gyengéd szépségekben bővelkedik.” “Ki egyszerü karton ruhájában üde és fenséges, mint a fehér ibolya, mely erdők mélyében a vörös fenyvek árnyában illatozik.” “Énekel – mint egy szyrén – s szelid, mint egy galamb.” “Imádja a művészetet s otthonos a konyhakertészetben.” “Nem barátja a délutáni hosszu uzsonnáknak; alig látják enni…” A felolvasás eme szavainál egy még javakorbeli jól táplált asszonyság odafordul szomszédjához s meglehetős hangosan sugta a fülébe:

– Az én lányom sem eszik… nem eszik; egy kis levest lehetetlen bele diktálni. Csak a gyöngéd ételeket szereti…

A közönségből csodálkozó tekintetek fogták kereszttüzbe azt a lányt “aki nem igen eszik.” Az hideg büszkeséggel állta a tiszteletteljes pillantásokat, még csak szemhéjait sem hunyta le, csak kifejlett keble emelkedett valamivel gyorsabban, amint a felolvasó arról beszélt, hogy az ilyen leány “kincs!”

A “kincs” nem volt valami kitünő szépség. Kicsiny s szürke szemei voltak; s nagyon sajátságosan, majdnem sunyian nézett velök. Hanem bőre szinte olyan volt mint a fehér plüss. Nem nagy alakja erősen kifejlett, dereka mégis karcsu. Tompora pedig oly széles, mintha nem is tizennyolc éves leány, hanem asszony volna…

A férfiak vágyakozó szemmel néztek rája, Palaczky – felolvasás közben is – keblének emelkedését figyelte, Atyimovics Coriolán pedig egyre kicsiny lábait csodálta. És amidőn ajkából a cigaretta-véget a hamutartóba veté vala: Májek – a hadnagy – nyomban utána nyult s nagy élvezetre valló arckifejezéssel szippantott belőle. A “kincs” mosolygott s kövér kis kezével megfenyegette a boldog Májekot.

E némajáték alatt az érdekes felolvasás folyt tovább. Az adótiszt feltüzelte magát az ismert költeményekből vett idézeteken. A közönség is egészen belemelegedett, Atyimovics s a többi fiatalok irigykedve néztek a felolvasóra, egy-két idősebb asszonyság pedig valóságos imádattal. És midőn arról volt szó, hogy a “leányok eszményképét” nem méltányolják eléggé, s “hogy a város, melyben él, lelki sötétségében, – hogy ne mondjam – vakságában – nem látja meg a fényes csillagot…”: ezen nyilatkozatra az egész közönség idegesen mozgott. – Palaczky lelkesült hangulatu jóslattal végzé felolvasását, hogy: “jönni fog még – talán nagyon is röviden – az az idő, amelyben egy egész országot – a fővárost s a vidékét – ott fogja látni lábainál a hölgyek ama eszményképe… és költők fogják szivének nagyságát megénekelni…”

Tapsvihar zúgott fel a felolvasás végén és az adótiszt nekivörösödött arccal hajlongott a közönség előtt. E pillanatban ő maga is meg volt győződve, hogy Vass Tärri a legtökéletesebb lány a világon s amit róla – ugy elvonva – mondott, mind egy szóig igaz. – Ujvörös satine ruhájában a szokottnál is erősebben összefüzve leeresztett lenszöszke hajával, és arcán azzal a halvány rózsaszinü fénnyel, melyet ruhája szine okozott: volt is e leányban valami ideális. De emellett kivánatos teste melegséget árasztott szét maga körül s ő percre, pillanatra kénytelen volt behunyni szemeit a férfiak sajátságos tekintete elől. Csak az adótiszt volt oly szerencsés, hogy a “kincs” bár zavart, de érzelmes pillantással rája nézett. Sőt a felolvasás végével odalépett hozzá s megszoritva mindkét kezét, az érzés és hamis páthosz elegyes hangján rebegé:

– Palaczky, köszönöm önnek!

És e jelenet hatása alatt egy köny lopódzott az adótiszt szemeibe. Talán a túlcsigázott érzékek, talán a költői elérzékenyülés, talán a túltelt férfi sziv, avagy mindezek összevéve szülték ezt a könyet? Az bizonyos, hogy Palaczky nagy szemeinek szögletében könycsepp jelent meg s egy másodpercig látható is volt. Tärri elfordult a gyenge férfiutól s visszaülve székébe, egy papirlapról fátyolozott hangon olvasá:

“Román dalok, Alexandri Vazultól. Prózában forditá és felolvassa: Atyimovics Coriolán.”

Magas, szükmellü fiatal ember lépett fel az emelvényre. Szabályos arca egészen eltorzult, lábai is felmondták a rendes szolgálatot, amint ott állott a tekintetek kereszttüzében. Egész testét a “nyilvánosság láza” fogta el, torka kiszáradt, és alig érthető hangon olvasá:

“Dalok prózában; forditotta Atyimovics Coriolán…”

Tovább azonban nem igen tudott haladni. A betük – a törvényszéki iktató szabályos betüi – olvashatlan karmolássá váltak tágra nyilt szemeiben. Percekig tartó kinos hallgatás állott be, mig végre az iktató sipoló hangon olvasni kezdett.

Palaczky meglökte szomszédját:

– Nézze csak a szegény Coriolánt! Két alsó kabátot visel, hogy vállasabbnak lássék; hanem a legalsót elfelejté felül elrejteni… Ha tudná, hogy kilátszik!

– Hiu bolond! – szólt Májek – s megnyomintá derékfüzőjének egy kiszögellő plancsettáját, mely gyomrába nyomult.

A leányok eszményképe csendet intett. De a legnagyobb csendben is alig lehetett hallani a prózában forditott dalokat. Miglen a közönség megunta a dolgot s szabadon beszélgetni kezdett; Tärri mamája Palaczkyt fogta közre. Parasztos kacérsággal hajlott közel hozzája és faggatta:

– Igaz-e, hogy Palaczkyné asszonyság hazament az anyjához? A cseléd hozta a hirt a reggeli piacról…

Palaczky felsóhajtott és nem felelt. Pár pillanat mulva meg a legbővebb magyarázattal szolgált:

– Az asszony megszökött… nem érdemes róla beszélni… az én tisztes szegénységem volt türhetetlen neki! Bizony kár csak egy szót is pocsékolni rája… Megszökött – azzal vége.

– De kivel állott odább?

– A gyerekekkel.

– Azt hittem, valami férfival!

– Nem, de magával vitt mindent… Tudja már a Tärri nagysám?

– A szolgáló neki is elmondta. “Tudja mama” – mondá azt nekem – éppen nem sajnálom Palaczky urat. Palaczkyné nem volt hozzá való; mélyen alatta állott. Ezen szavakkal mondá, hogy: “mélyen alatta állott!”… Mit mond maga Palaczky, ugy-e ez a lány valami nagyszerü ember feleségének született?!

– Kincs…

Az adótiszt nem adhatott teljes magyarázatot. A román dalok valahára elhangzottak és Coriolán lebotorkázott az emelvényről. Senki se tapsolt neki. Tärri nem szoritott vele kezet, mint a felolvasókkal rendesen. Nem törődött vele senki és aki szólt hozzá, az is keseritette. Kis-Kaptásy Samu, – aki négy évig járt a müncheni festőiskolába s most Ballán ipariskolai segédtanár – még Kis-Kaptásy is gúnyolta:

– Szerettelek volna lerajzolni, amint ott fenn ültél. A tested egészen ki volt csavarva, ahogy Michael Angelo csinálja… A vonalaid olyan érdekesek voltak, aztán az arcod szinfoltjai…

Az elzüllött piktor görbe vonalakat rajzolt a levegőbe, sőt az Atyimovics testén is.

– Hagyjatok békén! – hörgé Coriolán – szeretném megölni magamat!… Mit mondott Tärri?

– Majd elsülyedt szégyenében. Egy szép zsánert lehetett volna róla festeni: “Szégyenkező nő”. Akár “Szalon-bildet”, de jól, vastagon, bőven kezelve a festéket…

Elsoványodott kezeivel a festő vonásokat vont, majd pepecselt a levegőben. Igy, szóval, végtelen élvezet volt neki a festés, de tényleg nagyon félt ettől a matériától, melynek titkait nem tudta eltanulni. Valami dicsvágyó kanonok emelte ki a porból s akart belőle festőt csinálni, de hogy a parasztfiuból nem vált Coreggio –: könyörtelenül visszadobta a porba – a sok ambicióval, nagy szeretettel, de nagyon kevés tehetséggel biró félművészek közé.

Még Májek is csipkedni kezdte a szegény iktatót. Védni, csak a hosszu Kohn védte – aki szintén részt vett a matinéen és szigoru minával jegyzeteket tett. Megigérte, hogy esetleg referálni fog a helyi lapban. Csak ezen feltétel alatt hivták meg s bár az asszonyok sajnálták, hogy “zsidó”, mégis igen keveset beszéltek vele. A férfiak is mellőzték, de Atyimovics szivesen meghallgatta, sőt el is hitte merész és változatos hazugságait. Minduntalan történt vele valami. És furcsa véletlen! ez a történet majdnem mindig hasonlitott egy-egy közkézen forgó regény valamelyik részletére. Néha azonban egészen önállólag sütött ki egyet-mást. Sőt egy stereotyp-története is volt, az, melyet minden lehető alkalommal elmondott és melyet igy vezetett be: “tetszik egy dráma-tárgy…?!”

A közönség hangos társalgása csakhamar véget, Tärry lépett az emelvényre s kijelenté, hogy a Tanday szavalata közbejött akadályok miatt elmarad. A közbejött akadályok abban állottak, hogy Tanday két napja holtrészegen fekszik odahaza.

Ezzel a matinée első részének vége volt. A közönség nagyrésze villásreggelihez ült, a férfiak pedig Tärri köré gyülekeztek az iróasztalhoz.

Az ódon asztal diszkötésü könyvei közül egy hatalmas fotográfia emelkedett ki: a Sand György férfias, markirt arca. Közvetlenül ez arckép mellett egy keretben két fénykép volt: Tärri, mint a “Notre damei torony-őr” cigány leánya s egy kiélt arcu ur arcképe, melyet Musset arcképeként vett meg Tärri, holott legkevésbé volt az a Musseté, hanem inkább egy francia tenoristáé.

Az iróasztalon legdiszesebb tárgy volt egy stylszerü tintatartó; tolltartóján egy száraz kis virágbokorral.

Titkos búval mutatott Tärri ez ereklyére: – Uraim ez egyetlen emlékem…

Atyimovics sóhajtott, tudta biztosan, hogy nem ő adta e virágot. “Ki adhatta?” – évődött magában, de nem tudott rájönni. A “kincs” egy pesti iróra célzott, kivel Aradon ismerkedék meg, de az igazság az volt, hogy ő maga szedte, kötötte bokorra s tevé tintására e bokrétát, mely idővel elszáradt magától, elszáradt csakugy, mintha valami szerelmes adta volna…

Az urak helyet foglaltak s hallgatagon várták a megimádott lény szavait. Az egy nagy csomó levelet vett ki fiókjából s turkált közöttük.

– Urak, nézzék: már ma nagyon érdekes leveleket kaptam, – eltekintve ama rövid soroktól, melyek a “Virághalom” utján szellemi barátaim s barátnőimtől érkeztek. A szerkesztő irja, hogy szellemi barátaim ostromolják a szerkesztőséget, hogy megtudják kilétemet: “Noéminek” igazi nevét… “Egy barna Sylén” álnevü férfiuval állok levelezésben, kinek kénytelen valék arcképemet beküldeni, ő is beküldte az övét – a fővárosból, Koller tanár műterméből való, nézzék csak, mit mondanak e költői archoz, mennyi szellem, mily fenköltség a homlokon, mennyi akaraterő a szájszögleteken…

Az arckép egy ismert költő mása volt. A sima arcon sima mosoly, a hullámos, zseniális hajfodrok egy gyönyörüen kifejlett homlokra borultak: à là olasz fiu… kiváló szellem tekintett le e homlokról, mig az életben – azt mondják – az ürességtől s a gyönyörü rimektől kongott. A bajusz le volt borotválva, mint egy görög dalnokhoz illik, vagy nem nőtt rendesen szépen…?!

Az arckép kézről-kézre járt. Atyimovics elhatározta, hogy ő is levéteti szép, szőke szakállát s bajuszát. Nagy – egy vékony jogászocska – homlokát babrálta s mellét kifeszitve, arra gondolt, hogy bár neki is oly domboru melle volna, mint ez arcképnek… “Ezek a szamár ballai szabók nem képesek jó állásu kabátokat csinálni. Majd Pesten… elől ki hagyja vattáztatni s majd ebben fog itthon vizittelni, ha egy félév mulva hazatér!”

Tärri felolvasott vendégeinek a szép költő egy leveléből. Az ismeretlenül, “blindre” szerelmet vallott neki. Miért is ne? Hát nem a szellem a fődolog?! “Oh a test, ez a haszontalan, cifrálkodó ládája szellemünknek, csak gyenge, közönséges lelkek előtt nyomhat valamit…”

Tärri nem tagadta, hogy ő is, más is élénk sympathiát érez e szellemi barátja iránt! Jövő évi Szent Istvánkor felutazik a fővárosba és akkor találkoznak…!

Nagy felhasználta ez alkalmat, hogy a fővárosról beszéljen. Ő már kétszer volt ott. Egy izben kis gyermek korában, a koronázáskor s másodizben midőn az egyetemre iratta be magát. A csillogó utcákról, a szinházakról s a szinészekről beszélt egyetmást, nagyrészt, amit itt-ott olvasott; novellairói stilusban adván elő szavait.

A lány szürkés szemei ragyogtak s kiváncsian figyelt. Arad volt a legnagyobb város, amit eddig látott s máris imádta a nagyvárosokat, különösen Pestet, irodalmi körei, művészvilágával, a szalonokkal, hol nők is tartanak felolvasásokat… Egyszer álmában egy fővárosi redakcióban volt. Csodás, kellemes álom. Még ébren is, azután is sokáig látta a gázlángok előtt dolgozó hirlapirókat, kiket oly magasztos lényeknek gondolt, kikkel oly kéj csak beszélni is, mint olvasni egy jó regényt…

Nagy látva, hogy szivesen hallgatják: neki melegedett s nagyokat kezdett mondani, de mondhatott volna-e oly nagyokat, melyeket az átszellemült leány el ne hitt volna neki, melyet az elképzelni ne tudott volna?

A főváros, a főváros! Mintha mind a négyszázhatvanezer lakos vonta, hivta volna Tärrit oda, – vágyott felé, szűk udvari palotáiba, tarka társaságába. A külváros piszok-szin levegője, örökké füstölő kürtői, undoritó nyomora el se lebbent lelke előtt, mig a korzó derüs, csillogó ege egész világosan tükröződött lelkében, ott fürdött folytonosan, mint eredetileg a természetben: a szőke, de átláthatatlan Dunában fürdik tavaszi s őszi napokon…

Nem vágyott kevesebbre, mint e négyszázhatvanezer ember központja lenni, ismert, bámult, irigyelt központja. Valami feltünő műről, valószinüleg valami költői műről gondolkodott, homályosan, határozatlanul, de csak addig, mig e mű által ismert s megimádott becéje lesz e kis Bábelnek. Oh, ezen a ponton képzelete, gondolkodása oly világos volt a legapróbb részletig, hogy szinte elvakitotta…

Nagy lelkesedve beszélt tovább… Benne volt a képzelgésben, mely ezt a sajátszerü közönséget elragadta.

– Meddig maradsz a fővárosban? kérdé Atyimovics, hogy ő is beszéljen valamit.

– Az egyetemen maradok egy félévig, aztán hazajövök és vizittelni fogok…