AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Az új földesúr

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-87-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Az új földesúr

Tartalom

Az új földesúr

I. Régi ember, új idő

II. A szerencsétlenség mint iparüzlet

III. A vén katona és családja

IV. Akik egymást meg akarják enni

V. Hogy jut az ember a legelső kanászkalaphoz?

VI. A szép szellem

VII. Az a másik

VIII. Bosszú a maga módja szerint

IX. A két fogoly

X. Különböző fogadtatások

XI. Az a bizonyos szegény asszony

XII. Mit neveznek archimedesi csavarnak?

XIII. Az a hant, mely ideköt

XIV. A közös baj

XV. Akik egymást nem ismerték

XVI. Az ócska ház

XVII. Különös pöreset

XVIII. Egy kis tréfa a cabinet noirban

XIX. Mikor a medve kijön a barlangjából

I. Régi ember, új idő

„Cogito; ergo sum.” (Gondolkozom; tehát vagyok.)

Tehát, ha „non cogito”, akkor „non sum”.

Én pedig mátul fogva nem gondolkozom semmit, híreszteljétek ki, hogy meghaltam. Meglehet ugyan, hogy élek, hála a komáromi kapitulációnál kezembe nyomott geleitscheinnak; s dacára annak a muszka lándzsának, amely Szebennél az oldalamba törött; hanem én egyáltalában nem tudom megmondani az okát, hogy miért, és különösen, hogy miért tovább, mikor a fű éppen olyan szépen kinő, ha én nem nézem is, s az idei termés tökéletesen úgy elfogy a maga útján, mint ha én nem segíteném is fogyasztani. Hanem hát az Úr rendelte, hogy olyan állatok is legyenek a világon, amik félig növények; tehát – vegetáljunk!!!

Ilyenforma beszédeket lehetett hallani az öreg Garanvölgyi szájából azokon a korán beállt téli ködös estéin egy nagyon szomorú esztendőnek, midőn egynéhány millió ember abban a kedélyállapotban volt, hogy nem szerette azt kérdezni: mi újság odakinn.

Az öregúr elég jókor vetődött még haza a hadjárat után, hogy tapasztalhassa, miszerint csűrei üresek, földei harmadából sincsenek beszántva, s fundus instructusáról éppen nincs, aki beszámoljon. Nagy birtoka, mely tízezer holdat foglal magában, tisztek, cselédek, ekék, szekerek, ökrök, lovak és birkák nélkül; házi bútorain keresztülvonult hadsereg gazdálkodásának tanújelei, tárcájában egypár ezer forint olyan bankjegyekben, amiket mutogatni is veszedelem.

Hanem hát ki törődnék ilyen apróságokkal, mikor olyan nagy dolgok elvesztek!

Az ember meghúzza magát a szobájában, néha átrándul az esmerőseihez, nagyokat iszik, ha rossz kedve van, akár van kiért inni, akár nincs. Legrosszabb esetben reggeltől estig ütheti a filkót puffra, magához hasonló nagy urakkal, kiknek részint volt, részint lehetett volna nagy gazdaságuk, részint még van is, ami mindegy, azért csak egyforma szegény az mind; egy-egy lengyel menekült is csak vetődik a házhoz, aki a tarokk-kompániát kisegíti; ha pedig senki nincs is, az se baj: rágyújt az ember a pipára, s füstöl, míg beesteledik. Hébe-hóba egy-egy hitelező vagy valami ravasz atyafi pörbe idézteti az embert, bízván a „favor in judice” most kedvező alkalmaiban, s ez aztán egy kis „emócióra” is ad alkalmat: az emberrel legalább észreveteti, mint a köszvényes titillációk, hogy az életerő még működik benne.

Ilyenformán „truditur dies die”.

(Sose bosszankodjál, másodszülött olvasóm, hogy annyi latin mondást találsz egy lapon, ez is a kor kedélyhangulatához tartozik. A klasszikusok nyelvéhez, mint egy ókori azilumhoz menekülünk néha, mikor az újkor civilizációja nagyon szorongat bennünket. Héj, mikor még minden diákul ment, nem merték volna azt mondani – no de elég. Az ember fűhöz-fához folyamodik védelemért, s ha az élők nem segítik, a halottakhoz fordul. Ki tudja, ha latinnal keverve marad a nyelvünk, tán most mi is „román” fajnak passzírozhatnánk, s hogy keresnék kedvünket minden oldalról!)

Tehát bizony csak truditur dies; die; egyik nap tolja a másikat. Egy ilyen kedve ellen előretolt napon azt mondák Garanvölgyinek, hogy egész tökéletességgel mégsem lehet a világot kizárni a szobából, a politikai változások ellen semmiképpen sincs az ember azáltal biztosítva, ha azt mondja: hallgatni fogok, mert azok felkeresik az embert legcsendesebb odújában is, s megtámadják a dohánydöböze közepében. – Már ezentúl nem lehet „szűzdohányt” színi: be van hozva a monopólium; a dohányt csak trafikából lehet hozatni, különben házmotozásnak teszi ki magát az ember, s ha tiltott kedvencét megkapják nála, nagy pénzzel lesz adósa a státusnak.

Garanvölgyi Ádám erre azt mondta:

– Jól van. Nem fogok dohányozni többet. Legalább jobb étvágyam lesz.

És azzal fölviteté a padlásra ősi tajtékpipáit, a minden veszedelemben hű kísérőket, mik annyi veszteségből egyedül maradtak meg családi klenódiumképpen, és soha többet nem dohányozék vala.

Majd ismét egy másik húzva-vonva jött napon azzal a hírrel örvendezteték meg, hogy bizonyára a bor is akcíza alá esik, már ezután majd csak felsőbbek engedelmével lehet csapra ütni a hordót, s meg kell adni az árát jókedvnek és haragnak, mert az ember mindkét esetben mentül többet „fogyaszt”, annál többet kontribuál.

– Jól van. Tehát nem fogok több bort inni. Legalább jobban alszom.

És azontúl nem nyúlt hozzá semmiféle italhoz, kivéve a vizet.

Egy újabb, senkitől nem kívánt napon ismét arra a jó hírre ébredt, hogy a játékkártyák is bélyeget kapnak, már ezentúl azokon is ott lesz a sas.

– Jól van, tehát nem fogok többet kártyázni; – legalább nem vesztek.

És megtartotta fogadását.

Megint virradt, a természet rende úgy hozta magával, hogy reggel legyen. Garanvölgyinek egy kurrenst hoztak, amelyben tudtul adatik, hogy ha vadászni akar, puskát csak a megyefőnök engedélye mellett tarthat, nyerget pedig csak azon esetben, ha az illető járásbeli biztosnál reverzálist ad maga felől, hogy e veszedelmes huszáringredienciát nem használandja a státus jóllétével nem egyező célokra.

– Jól van – monda Garanvölgyi Ádám –, tehát ezentúl nem vadászom és agarászom többet. Legalább nem hűtöm meg magamat.

Egyszer aztán azt is megtudta, hogy ha az ember a szomszéd faluba át akar látogatni, elébb útlevélre van szüksége, amit a székvárosban lehet kapni két tanú jótállása mellett, hogy csakugyan igaz járatban van, s minden sisakos vitéznek előmutatni az úton, s keze írását összehasonlíttatni mindjárt in facie foci, ahol in flagranti „betretoltatott”.

– Jól van – monda rá az öreg szittya –, tehát ezentúl itthon maradok a faluban, nem megyek sehová. Legalább nem dűlök fel a kocsival az úton.

És azontúl nem ment tovább sétálni sem a kertek aljánál; ez volt a leghosszabb út, amit tett, még a vetéseit sem nézte meg soha. Egyszer aztán azt a legújabb intézkedést tanulta meg, mely szerint múlhatatlan szüksége van a státus orgánumainak ellenőrizni azon kihágást, miszerint némely elégületlenek szokatlan alakú föveget viselnek, s a gondviselés rendeleteibe való nemegyezésüket azzal iparkodnak tanúsítani, hogy a kalapjaikon levő szalagot a karimán túl engedik csüggni, annálfogva aki kellemetlen kérdezősködéseknek nem akarja magát kitenni, ennyi és ennyi hüvelyk, vonal és minőség meghatározását vegye figyelembe, mielőtt kalapjával kilépne az utcaajtón.

– Ez is jó – monda Garanvölgyi. – Tehát ezentúl nem megyek ki a házból. Legalább nem szaggatok több csizmát.

És megtartá szavát. Azontúl csak a kertjében sétált, s ha beszorult, foglalkozott pöreivel, amik rögtön megelevenültek a dolgok rendbejöttével, mint az ősszel elhullott légy, ha télen ráfűtik a szobát.

No még egyszer aztán kijött, hogy ezentúl pörlekedni csak oly módon lesz szabad, ha az ember elébb olyan papirost vesz, ami már jogosítva van a bíró előtti megjelenésre; s egyúttal megtanul különbséget tenni kisebb és nagyobb bélyegilletmények között.

– No – hát legyen meg ez is. Tehát ezentúl nem fogok pörlekedni.

És azzal összezsinegelé pöriratait, betette a szekrénybe, felmondott a prókátorának. Aki ellen neki van követelése, hadd szaladjon vele, akinek pedig őellene van, az hadd jöjjön – ő nem felesel többet senkivel.

És aki jártas az etnográfiában, az tudni fogja, hogy mikor a magyar ember lemond arról, hogy dohányozzék, hogy bort igyék, hogy ismerőseivel összejöjjön, hogy vadászni járjon, hogy az utcára kimenjen, az mind elég nagy eset, de mikor arra szánja magát, hogy nem perlekedik többet: az már az „ultima Thule”!

Hanem utoljára is nagyon meg találta adni az árát ennek a „passzív ellenállásnak”.

A mindent „laisser faire” következtében majd a hámos lovait egzekválták, majd egyik-másik pajtájára nyomták rá a hivatalos pecsétet, majd még azzal is fenyegették, hogy „personalhaft”-ot eszközölnek ki ellene; de amikkel ő mind sztoikus egykedvűséggel nem törődött. Az utóbbira éppen nagyon vásott a foga: szerette volna tudni, hogy ő, ki vénségeig mindig a maga emberségéből élt, s sohasem jutott hozzá, hogy valaha egy napszámra valót bírt volna megkeresni fáradsága után, hogyan tudná annyira vinni, hogy egy egész esztendeig eltartassa magát más költségén, csupán azon tudománya által, hogy nem tud megfizetni.

No de semmi.

Az egyik uzsorás egzekválta, a másik pedig segítségére jött, s jó nagy procent mellett kisegíté a zavarból. Egyik elhajtatta a birkáit, s elkótyavetyélte párját 2 forinttal a becsáron alul, a másik megszánta, s megvette számára ugyanazon birkákat 2 forinttal a becsáron felül, s megint „rendben” volt minden.

Egyszer a drága birkák is azt gondolták ki, hogy ők megdöglenek. A szisztéma nem tetszett-e nekik, vagy az árpaszalma-provizórium, azt nem tudom, hanem biz azok egy télen nagyon kezdték a kamatszelvények helyett az egész nemzeti kölcsönt beadogatni, gyapjú helyett a nagyon devalvált értékű bőrrel szolgálván a gazdának.

Ez egy kicsit bántotta Garanvölgyi Ádám urat.

Valami ismerőse járt nála, annak panaszkodott is e fátumáról, s úgy mellesleg felkérte, hogy ha be talál vetődni Pestre, küldjön ki neki valami „marhadoktort”, talán tud segíteni a birkákon. Az ismerős ígérte, hogy nagyon szívesen teszi.

– De aztán el ne felejtse!

Alig is múlt el két nap, hogy Garanvölgyi úr udvarára egy pesti bérkocsi kanyarodott be, s megállva az úrilak tornáca előtt, abból egy jól táplált egyéniség lépett elő, a legújabb divat szerint öltözve, bolyhos téli paletotban, simára borotvált állal, haja tarkótul homlokig elválasztva, s leszorítva a legfényesebb kürtőkalappal. Széles sálja nagy turquois-melltűvel keresztüldöfve, kezein jaquemárkesztyűk, agyarán a legfinomabb virginia bocsát illatos füstöt, míg kezében kurta jáspisfogantyús pácikó lóbálódik.

Ez az úri egyéniség ütközék Garanvölgyi Ádám kifelé induló bekecsgombjaiba, amidőn is egy percre kivéve foga közül két ujjával a virginiát s megemelve pálcás kezével, hajfürteitől 1 1/3 hüvelknyi magasra divatos figáróját, e szavakat intézé hozzá:

– Van szerencsém Herr Ádám von Garanvölgyit tisztelhetni? Én vagyok doktor Grisák!

– No hozta Isten! Ugyan jókor jött! – üdvözlé őt Garanvölgyi.

– Ezt már szeretem, hogy ilyen gondos volt az öcsém, hogy mindjárt küldte az urat. Ugyan szükségük is van már a birkáimnak a segítségére, jöjjön csak, édes doktor úr.

Azonnal karonfogta a doktor urat, s mielőtt az bővebb magyarázatokba elegyedhetett volna, átvezette a tápos udvaron keresztül a birkaakolba, behúzta maga után, nyilvános kárával glaszé cipőinek, s beerőltetve a beteg birkák rekesztékébe, elkezdé neki magyarázni a veszedelmes diagnózist.

– No lássa, doktor úr, ennek itt a szája fáj, nem tudja a szénát rágni, emennek meg a lába fáj, nem tud a lábán megállni.

– De megengedjen, uram, ez furcsa… – szólt közbe doktor Grisák.

– Persze furcsa, de csak hallgassa tovább; az még furcsább, hogy amikor a szájfájás elmúlik az egyiknél, akkor beleesik a lábfájásba, s megfordítva, amelyiknek ma a lába fáj, annak holnap a szája fog fájni.

– De megbocsásson, uram, én bámulom… – szabadkozék doktor Grisák.

– Én magam is bámulom, el nem tudom képzelni, mi baj lehet ez. Talán métely?

– De uram, ön úgy látszik, hogy csalódásban van.

– Az meglehet, nemigen értek a barmokhoz, ön jobban tudhatja, hiszen azért hívattam.

– De megbocsásson, uram.

– Jó, jó, hiszen én nem disputálok, egészen kegyedre bízom; hozott kegyed juholtót?

– De uram! – kiálta föl végre egész sértett önérzettel doktor Grisák – kinek néz ön engem? – s mérgében úgy ütött orron pálcájával egy kerge birkát, mely lekonyított fejét pantalonjához kezdte fenni, hogy mindjárt visszafelé keringett.

– Hát nem marhadoktor ön? – kérdé együgyűséggel Garanvölgyi.

– Mit gondol ön? Én doctor juris vagyok! Doctor utriusque juris, Johann Nepomuk Grisák.

– Óh, hát prókátor? – szólt kapacitálódva Garanvölgyi. – Akkor hát ne nézzük a birkákat. Egyébiránt – nem fárasztom az urat a szobámig, itt is elvégezhetjük. Egzekúcióra tetszett jönni?

– De kérem – szólt a juris doctor, az ülhelyül kínált birkafejő széket magas orrú aprehenzióval utasítva el magátul –, talán mégis komfortábelebb volna a szobában értekeznünk.

– Tessék elhinni, hogy nincs ott már semmi lefoglalni való. Tegye ön a kezét, azt tanácslom, ezekre a birkákra. A kliense ugyan nem köszöni meg, mert ez a bőrével fog fizetni, de legalább nagyságod kikaphatja belőle a salláriumát.

– Kérem – szólt doktor Grisák, illedelmes prüderie-vel –, én nem vagyok „nagyságos”.

– Bocsánat, méltóságos uram!

– Óh, az sem vagyok.

– Engedelmet kérek „excellenciádtól”.

– Óh kérem; engem csak „tekintetes” cím illet.

– Csak? – szólt félvállról átmosolyogva a jövevényhez a háziúr. – Már „édes amice”, erre mifelénk tekintetesnek csak azokat szoktuk címezni, akiket megbecsülünk. Hanem hát röviden, mit akar?

– Én éppen nem jöttem uraságodnak kellemetlenségeket okozni, hanem azért jövök, hogy uraságodat őméltósága Ritter von Ankerschmidt úr nevében valami szomszédi szívességre felkérjem.

Most volt még csak a sor Garanvölgyin a bámulásra.

– Ankerschmidt? Ritter von? Szomszédság? Aztán szívességre kér? Nem értem, hogy jutok egyszerre ennyi szórejtvényhez. Nem fejtené meg doktor úr ezt a charádát, mert én soha életembe sem tudtam kitalálni egy rébuszt sem. Honnan szomszédom nekem a nagyon tisztelt Ankerschmidt Ritter von úr őméltósága?

A doktor úr most már bővebb magyarázatokra is készen volt.

– Tehát nem méltóztatik még értesülve lenni. Ez az én úri kliensem és megbízóm, az a bizonyos, aki a hajnácsi parcellát megvette.

– Micsoda parcellát, kérem?

– Azt a bizonyos kétezer holdas tagot itt uraságod jószága mellett.

– Kitől vette meg?

–Természetesen Pajtayné őnagyságától, uraságod sógorasszonyától.

– De iszen uram, az a jószág az enyim. Tőlem csak mint vitalitiumot bírta azt testvérem özvegye; én készpénzen vettem azt meg boldogult öcsémtől, s hogy ő szegény, sok ide nem tartozó ok miatt tönkrejutott, meghagytam az özvegynél atyafiságos jóindulatból, hogy legyen neki miből élni. Az az én törvényes birtokom.

Garanvölgyi úr azt hitte, hogy most olyan igazságokat mondott el, amik előtt le kell venni a kalapját a világ minden jogtudósának. Héj, nevetett is rajta magában eleget a doktor úr! Hogy mosolygott gúnyosan a balga táblabírán, akinek még most is azok az özönvíz előtti fogalmai vannak a jogviszonyokról. Levette a szemüvegét, megtörlé selyemzsebkendővel, mert a birkaakol gőze megfogta, ismét visszatevé orrára, s egyet villantva vele a táblabíró felé, nagy bölcsességgel mondá:

– Ezt én mind elhiszem, uram, elhiszem, önnek egy szavára. Az meglehet.

– De nem „meglehet”, hanem úgy van. Megmutathatom az okiratokat.

– Sajnálom; de ez nem változtat a dolgon. Ez nem tesz különbséget.

– Nem értem.

– Járatja uraságod a Reichsgesetzblattot?

– Járatja biz a kakukk.

– Ah, tehát nem? Kár nagyon. – És itt kebelébe dugva kesztyűs ujjait a doktor úr, nagy folyékonysággal megnevezé a Reichsgesetzblatt azon számát, melyben ennyi és ennyi számú paragrafus alatt azon rendelet foglaltatik, mely a „régi” jogcímeken alapuló igényeket megszünteti, s egyúttal határidőt tűz ki, amelynek lefolytáig minden ember, akinek valamely tettleg birtokában nem levő fekvő vagyona van, eziránt a bitorlót meginteni, megperelni, törvénybe idéztetni, egy régi magyar szóval „meguszultatni”, el ne mulassza, mert azontúl „beati possidentes”; aki a birtokban találtatik, az vétetik tulajdonosnak, s minthogy Garanvölgyi úr a Reichsgesetzblattot nem járatta, s minthogy bélyegpapírra írni nem akart, tehát testvére özvegyénél levő birtoka annak tulajdonává lett, következőleg az ezt el is adhatta; aminthogy meg is tette, s már azon bizony semmi kutyabőr sem segít.

Garanvölgyi úr konvinkálva érné magát.

– Uram. Ön nagy ember. Önnek igaza van. Kapitulálok, s elismerem önt doktornak. Magam vagyok a hibás, amiért a Reichsgesetzblattot nem járattam. Rögtön küldök a postára, s megrendelem, s azontúl ez lesz az, amit „versate diu”, „versate noctuque”, nehogy egyszer tudatlanságom miatt még magamat is eladjon valaki, akinek jusst ád hozzá a paragrafus. És hát már most miben áll a szívesség, amit én Ankerschmidt Ritter von úrnak teljesíthetek? Már azt értem, hogy szomszédommá hogyan lett.

– A lovag úr „szívességnek” kívánja azt neveztetni, ő igen udvarias, gavallér ember, én azonban „jó ügyletnek” nevezem azt; pactum bilaterale: do, ut des, facin, ut facias. Méltóztatik emlékezni, hogy amely cessziót uraságod nagyságos Pajtayné asszonyságnak írásban adott, bizonyos záradékban a maga részére egy igen terhes servitust tetszett stipulálni, mely abból áll, hogy a jószág belső telkén levő régi kastélyt pedig semminemű használatra az özvegy asszonyságnak átengedni nem tetszik.

– Igenis. Azt valami régimódi ősöm építette, s nem akartam, hogy az özvegy haszonbérlője még pálinkafőzőt csináljon belőle. Persze, balga érzékenykedés biz ez egy ilyen vén sastól, mint magam, de már egyszer én ilyen babonás vagyok.

– Szinte kivenni méltóztatott az uraságod kastélyától ama faluvégen levő ócska kastélyig vezető utat az árkon túl egy ölnyi szélességre.

– Igen természetesen; azon oknál fogva, hogy magam valahonnan bemehessek abba az enklávéba, még akkoriban a léghajók kormányozhatósága nem lévén feltalálva, hogy az ember felülről szállhasson le valamely körülzárt területbe. Az út mellékét pedig azért biztosítottam, hogy az árendás ki ne pusztítsa a szép vén jegenyefákat két oldalon.

– Ilyenformán a cesszió értelmében a nagyságos asszony az érintett épület és hozzá vezető útnak sohasem jött tettleges birtokába.

– S ez talán alkalmatlan volna kegyeteknek? Ugyan mit ceremóniáznak vele olyan sokat. Rontsák le a házat, építsenek helyébe palotát. Hát kell erre még tőlem „is” engedelmet kérni?

– Óh igenis, minthogy az okmányok világos szava szerint uraságod tettleges birtokosa az említett útnak és kastélynak.

– És valóban, tekintettel volnának még az ilyen ócska okmányokra?

– Minden bizonnyal! – iparkodék buzgón erősíteni kétkedő hitét a jogok tudora.

– Lehetetlen! – szólt az öregúr, oly együgyű fejcsóválással, hogy a doktor kezdett kétségbeesni embere primitív fölfogási tehetsége felett. – S ha mégis via facti elfoglalná azt tőlem a Ritter von, mit tehetnék én ellene?

– Törvénybe idézhetné! – sietett a kész felelettel doktor Grisák. – Beperelhetné őt!

– S nem lehetne attól tartanom, hogy azon esetben a bíró engemet csukat be, mint elégületlent és csendháborítót?

Doktor Grisák kezdett arra a nyomra jönni, mintha ez a táblabíró nem egészen együgyűségből intézne hozzá ilyen „ártatlan” kérdéseket, s sietett őt szárazon rendreutasítani.

– Uram, meg lehet ön győződve, hogy „itt” mindenkinek egyformán osztanak igazságot.

– Bocsánatot kérek. – Ezt nem tudtam.

Rettenetes ez az ember alázatos iróniájával! Dühönge magában a doktor.

– Talán hát lehetne valami formahibát felfedezni abban az okmányban – szólt irtózatos jóakaratú humorral Garanvölgyi. – Talán, hogy nincsen bélyegpapírra írva, vagy talán, hogy a pecsét nem jó helyre van ütve benne?

– Uram – vágott közbe doktor Grisák –, én nem jöttem önhöz konzultálni, hogy nekem tanácsokat adjon, hogy miként lehetne procedálni saját maga ellen, hanem jöttem önhez egy barátságos ügyletet megkötni, mely uraságodra nézve is nagy haszonnal járand. Hanem – ha megenged egy kérést, tisztelt uraság, elébb; legyen szíves felkelni onnan a szénáról; ezt nem végezhetjük el itten a juhistállóban, legyen jó engemet bevezetni dolgozószobájába.

– Dolgozószobámba? – kiálta fel Garanvölgyi, nagy készséggel ugorva fel a szénahalomról, melyre letelepedett volt. – A büróba? A kancelláriába? Óh igen szívesen! Ha már üzletről van szó, akkor mindenesetre a comptoirba kell mennünk. Tessék elébbre kerülni. Menjünk tehát az irodámba.

S vezette aztán a doktor urat nagy előzékenységgel végig az udvaron; nem is ártott, hogy ő hátul ment, mert négy lompos szelindek nagyon kezdé kerülgetni a perkereső férfiút, ki is nem látta feleslegesnek megjegyezni, hogy az ilyen nagy kutyákat kosár nélkül szájukon szabadon bocsátani nagy felelősséggel járó helyzet; – amely észrevételt Garanvölgyi úr igen helyesnek találván, rögtön kiadá a parancsot az elősiető béreseknek: – Mindjárt kosarakat kössetek a szájukra ezeknek az ebeknek, ti semmirevalók!

Azzal a kertbe vezette át a vendég urat, ott egy tekervényes, fűvel benőtt úton megsétáltatva, végre egy sajátságos alakú, suta épülethez érkezék vele, melynek elfordult oldala olyan csapinósan látszott levágva lenni, mint a vásári sátorok eleje.

Annak az ajtaját kinyitá: – Tessék elölmenni! – s betuszkolta rajta érdemes vendégét.

– Mi az ördög ez!? – kiálta fel a juris doctor, midőn körültekintett, s füleit gyanús zúgás kezdé környékezni, míg szemeit gyilkos fegyverek fenyegették. – Hisz ez méhes!

– Ez az én dolgozószobám, uram – szólt nyájas mosolygással a háziúr. – Itt töltöm én a napot csendes stúdiumokkal. – S hogy bebizonyítsa szavai valóságát, előszedé a méhkasok mellé lerakott könyveket: régi római autorok voltak azok; Blair esztétikája; néhány gazdászati mű s egyéb afféle. Ugyanott papír is volt és egy nagy fakalamáris, melybe szárnyig bele volt ütve egy sárgult írótoll. – Ez egy igen csendes, magányos hely, ahol a tanulmányozót semmi zaj sem háborítja; ahol a világi lárma helyett csak a csendes „örök munkásokat” látja maga előtt, kik megtanítanak bennünket dolgozni az utókor számára. A méhek társasága nagyon hozzánk illő társaság most.

– Igen; de megcsípnek! – szabódék e filozófi ömlengés ellenében praktikus aggodalommal a juris doctor.

– A „jó embert” nem bántják – nyugtatá meg őt a háziúr, a sareptai pusztában lakozott bármelyik pátriárkához illő kedélynyugalommal.

A juris doctor úr most már ezzel angazsírozva volt arra a kísérletre, hogy megtudja maga felől, vajon csakugyan „jó ember” számba megy-e hát ő is. S leült a hárspadra, mely bundával volt szépen leterítve, míg Garanvölgyi egy üres Dzirdzon-kasra telepedett le a doktor úrral szemben.

– Tehát röviden, uram. Kliensem, lovag Ankerschmidt, megszerezvén a jószágrészt s a hozzá tartozó belső telket, bírni óhajtaná a rajta levő épületet is, a hozzá vezető úttal együtt.

– Az természetes – helyeslé az invektívákat Garanvölgyi –, miután az a kastély neki ottan csak útjában lesz, ha építkezni akar. – Igen, igen. És ő oda nagyszerű kastélyt akar építeni.

– Mindjárt gondoltam. Az egész lapályon az az egyetlen darab egészen úri kastélynak való hely. Magam is oda építkezném, ha módomban volna.

(Óh, hisz ez nagyon hajlékony ember – gondolá elégülten doktor Grisák.)

– S minthogy uraságod úgysem veszi jelenben hasznát annak az építménynek…

– Biz az már nagyon rozzant állapotban is van.

– S nem is valószínű, hogy azt ki méltóztassék tataroztatni…

– Dehogy! A baglyoknak és patkányoknak így is elég jó az.

A doktor juris ezt humorisztikus ötletnek találta, s úgy vélte, hogy az ilyesmit tréfásan folytatni kell.

– A denevérek úgysem fizetnek semmi árendát.

– Nem bizony, sem az ősök kísértő szellemei.

– Hahaha! A jámbor kísértetek ugyan haragudni fognak, ha onnan ki kell vándorolniok. Ezer villám! (Az utóbbi felkiáltás már nem volt a nevetés folytatása; a doktor széles jó kedvében pálcájával hadonázni találván, e demonstrációnak vélt mozdulatra egy harcias szellemű méh a nyakacsigájára repült s fullánkjával tréfásan megcsiklandozá.)

– Nem tesz semmit. Kenjen rá egy kis csapóföldet – vigasztalá a jajveszékelőt a háziúr. – Elmúlik az.

De a doktornak már elmúlt a nevető kedve.

– Nos tehát mit gondol, uram, mennyiért mondom fel a szállást a baglyoknak, denevéreknek s az ősanyák kísérteteinek? – szólongatá a sziszegőt Garanvölgyi úr.

– Csak több ne csípne már meg. Én teljhatalommal vagyok felruházva a lovag úr által; …de az ördög vigye el ezt a méhet… azt hiszem, hogy tizenkétezer forintért az a romnak induló épület jól meg lenne fizetve.

– Tizenkétezer forint, uram, nagyon szép pénz. – S az épület nagyon rongyos.

– Az is igaz; sőt még az is igaz, hogy én tizenkétezer forintra nagyon rá vagyok szorulva. Hanem hát csak tessék hazamenni és megmondani a lovag úrnak, hogy én azt a rongyos épületet el nem adom.

– Miért nem?… Még meg fog dagadni!

– A vételár?

– De, ez a méhcsípés…

– Nem adom el, mert az ősapám építette.

– Ahá, ennek több pénz kell! – okoskodék a doktor.

– Essünk át rajta, uram, nekem meg van engedve, hogy ígérjek önnek húszezer forintig. Kezet reá!

– Amit mondtam, megmondtam.

– De hisz az épület idővel összeszakad.

– Annál szebb lesz. Egy regényes ruina a kastély udvarán.

– A szél máris bontja a tetejét.

– Én pedig föl nem rakatom, ha lehordja; s ha le talál dűlni, ott hagyom a romjait feketülni.

Doktor Grisák most kezdte átlátni, hogy micsoda kemény gyerekkel akadt össze; neki pedig a lovag azt adta megbízásul, hogy ha a rozzant kastélyt megveheti „bármi áron”, ő maga ötezer pengőt kap fáradsága jutalmául, tehát az ügy nagyon sürgetős volt.

– De hát, uram, monda ön meg maga, mi véleményben van? – Mit ajánlana egyezkedési alapul?

– Jó, uram, megmondom. Tehát utolsó és megmásolhatatlan véleményem ez: ősi ruinámat sem pénzért, sem szép szóért, sem fenyegetésért oda nem adom; hanem várni fogok, amíg a Reichsgesetzblattban kijön az a paragrafus, mely azt fogja rendelni, hogy akinek rongyos vityillója van olyan helyen, ahová valaki más kastélyt akar építeni, azt onnan bizonyos határidőn túl elhordassa. – És ezzel ajánlom magamat.

Nehogy pedig a doktor úr azt hihesse, miszerint ezt az értekezést még stációnként folytatni is lehet, amint felkelt a hárságyról, Garanvölgyi úr végigfeküdt a bundán, s elővéve Horatiust, oly buzgón kezde belőle tanulmányozni, mintha sohasem olvasta volna.

Doktor Grisáknak rá kellett szánni magát, hogy re infecta kitaláljon magára a kertből, mert Garanvölgyi úr ugyan egy csepp készületet sem látszott tenni, hogy őt kikísérje.

(Ez nagyon merev gondolkozású ember. Jó lesz őt megjegyezni.)

Azonban amíg a kertajtóbul a bérkocsiig defilál az ember, addig a komondorok ugyancsak megszabdalhatják; pedig már a méh is megcsípte.

És sehol egy kertész vagy egy házmester, kit kíséretül szólíthatna.

Amint aztán aggodalmasan kitekintett a kert rácsajtaján, nagy meglepetéssel szemlélé, hogy a béresek ugyancsak szót fogadtak Garanvölgyi úrnak, a vett utasítás folytán mindegyik szelindek fejére egy nagy, füles kosarat kötvén fel, amitől azok úgy tűntek fel, mint valami plasztronsisakos vitézek, kik a vívóiskolában valami asszóra készülnek. A cselédnép hahotázott az udvaron, még a pesti bérkocsis is velök.

Hm. Ezek az egyének, úgy látszik, hogy tréfát űznek az emberből.

II. A szerencsétlenség mint iparüzlet

Egy esztendő múlva készen állt az új kastély a túlsó faluvégen.

Hamar felépült, látszik, hogy építője könnyen bánik a pénzzel.

Másik őszön bele is költözött Ankerschmidt lovag családja, egy katonás tartású öregúr, két kisasszonyával.

Gazdatiszteiket, cselédeiket mind más országból hozták; Garanvölgyi tiszteinek ennélfogva is nagyon kevés érintkezésük lett volna velük; ilyformán a régi földesúr élhetett nyugodtan, anélkül hogy valaki szomszédját emlegette volna előtte.

Volt Garanvölgyinek egy régi kasznárja, ki azalatt, míg az ifjabbakat elhordta jobbra-balra a vihar, megmaradt a maga helyén. Nagyon köpcös volt már arra, hogy a dicsőséget keresse. Hanem azért ő is volt felkelő sereg egy ízben Kassa alatt; szerencsésen az elsők között volt, akik onnan visszaérkeztek; még a puskáját is meghozta, és azt a szorongattatás napjaiban is megtartá dugaszban.

Kampós úr igen ügyes gazda volt, értette a tudományát gyökeresen, bár erről sohasem szokott beszélni. Ő csak nagy dolgokról szokott beszélni. Politikáról. Akit elfoghatott, azt tartotta is effélével untig.

Ha földesura a passzív ellenállás embere volt, ő éppen az ellenkezővel tartott. Ha földesura nem dohányzott, azért, mert a monopólium bejött: ő ellenkezőleg megmutatta, hogy csak azért is szűzdohányt fog színi! Hol tett szert rá, az az ő titka. Ő passzussal sohasem jár, pedig mindenüvé elmegy, s a fináncoktól meg nem ijed. Ha valahol rászedheti őket, azt nagy virtusnak tartja. A mezőn összeáll a munkásokkal, s beszél velük az ország dolgairól. Neki nem kell az, ami az újságokban van. Ő különb híreket tud. Járnak hajcsárok keresztül a falun, Szerbiából, Oláhországból; társzekeresek Lengyelországból: azokat ő kikérdezi; megtud tőlük mindent, ami Európában történik, amit az újságok nem közölhetnek; s távol legyen, hogy kétségbe volna esve; sőt inkább olyan bizonyos afelől, hogy ami el nem következett tavasszal, elkövetkezik ősszel, mint az egy halálról. Azzal szokta rendesen végezni, hogy: „Nono, eszem én még szőlőt lágy kenyérrel!”

Akik be vannak avatva e misztikus mondatba, tudni fogják, micsoda rettenetes állítás az a magyar emberről, hogy még valaha szőlőt akar enni lágy kenyérrel!

Kampós úr amellett tökéletesen híve volt földesurának. Úgy rábízhatta Garanvölgyi zilált gazdaságát, mintha egy kormányszék vizsgálná át számadásait. Ha valaki megcsalta Garanvölgyit, ő addig nem nyugodott, amíg a csalót vissza nem csalta. Ha Icig kiszedte a mustra búzából a konkolyt, s átvételkor olyat követelt, ő meg azt tette, hogy máskor Icignek befagyott vizes palackba adta a spirituszpróbát, s rászedte egypár fokkal. Az ilyenért aztán rendesen nagyon meg szokta őt dorgálni Ádám úr.

Rettenetes, hová erkölcstelenedik a magyar nép a nyomás alatt! Ez az őszinte, nyíltszívű faj tanul csalni, visszacsalni, hazudni, hamisan esküdni.

– Inculpata tutela – (vétlen védelem) – mondá ilyenkor Kampós.

Csakis avégett nézte át Ádám úr a számadásokat, hogy ilyenféle represszáliák elő ne fordulhassanak benne.

Pedig furcsa tételek vannak egy ilyen magyar tiszt számadásában.

Ott van például egy rubrika, amely így szól: „Szegénylegények számára” kiadattak:

Kenyér, szalonna, bor, pálinka, szűr, csizma, kalap; ritkábban pénz, de annál gyakrabban egy-egy süldő malac.

Hogy nevetnének ezen a külföld ökonómusai, ha megtudnák! A betyárokat étellel tartani! Ahelyett, hogy feljelentenék őket a kerületi biztosnak.

No, de hagyjuk; hiszen nem akarom én ezt most megmagyarázni.

Tehát, amint e rubrikát átfutná Garanvölgyi, talál egyszerre ilyeneket benne

„Sándornak egy átalag ménesit…”

„Sándornak egy pár szarvasbőr topánykát…”

„Item: a Sándornak egy flanell alsóinget…”

„Detto: Sándor repetáló órájának kiigazításáért 3 Ft.”

„Ismét: a Sándornak bizonyos célokra 10 Ft.”

Garanvölgyi úr azt minden kérdezősködés nélkül is jól sejtette, hogy a rubrikátus miféle osztályához tartozik a szegénylegényeknek. Jámbor bujdosó, aki fátumát kerülgeti, s úgy húzza a napokat, ma itt, holnap amott. Ahol ráismernek, megugrik. Elég siralom. Nagy kérdés, hogy nem jobb-e annál bekocogtatni a hadbíróhoz, s azt mondani: „Megjöttem, uram, mivel tartozom? Fizetek.”

Hanem hát azt mégis orrolta a dologban, hogy akárki legyen is e nagyon szánalomra méltó ember, de már ilyen állapotban mégis egy kissé alább hangolhatná az igényeit.

– Hiszen én nem mondom, hogy ne adjanak neki bort, de már éppen ménesit.

– Hagyja el azt a tekintetes úr – szabódék a kurta férfiú, ki nagyon kényelmetlenül érzé magát e faggatásra.

– Aztán szarvasbőr topány? Én magam sem viseltem azt soha, kivált falun.

– Fájt szegénynek nagyon a lába más csizmában.

– Aztán repetáló órát igazíttatni!

– Hiszen azt is én ajándékoztam neki.

– Még az is hozzá? Meg aztán bizonyos célokra? Mi a patvar célokra adott neki 10 forintot?

– Kérem alássan, tekintetes úr, ne tessék azt oly nagyon keresni. Hiszen azt mondanám, hogy inkább a magaméból adom meg, ha nem tudnám, hogy a tekintetes úr nagyon megbánná, ha majd egyszer tudtára esnék, hogy ki volt az, akinek ezt felpanaszolta.

Garanvölgyit nem tette kíváncsivá a titok, legfeljebb azt jegyezte meg rá:

– Önt már megint bolonddá tette valaki.

– No, már kérem alássan, ezúttal nem. Csak azt ne tessék mondani. Amiről én egyszer meggyőződtem, az nem ámítás.

– Ugyan hagyj a el! Nem odaadta-e az új köpönyegét is a minap valakinek, aki azt állította, hogy ő Bem hadsegéde, aztán egy hét múlva ráismert Egerben, mint pincérre.

– No, akkor az egyszer megtörtént, az igaz. De most az egyszer kétségtelen vagyok, hogy ő az!

– Kicsoda?

– No, ha megmondom, a tekintetes úr egyszerre fel fog ugrani az asztal mellől, s kérni fog, hogy vezessem rögtön hozzá.

Ádám úr fejét rázta.

– Minek nevezi magát?

A derék kis zömök ember egy ideig tétovázott: elárulja-e a nagy titkot; már a nyelve hegyén is volt, de megint visszanyomta; azután az orrának került, azt csavarta; utoljára a szemeibe tódult, ott jelent meg két nagy könnycsepp képében, amiket, midőn kurta kezei bötykével eltörült, megindult hangon rebegé a vallomást.

– Ő az, ő az, a mi felejthetetlen Petőfi Sándorunk…

Ádám úr nagyot ütött öklével az asztalra, s azután mélyen sóhajtott.

A sóhajtás a költő emlékezetének szólt, az ütés pedig annak, ki e bálványozott nevet bitorolja.

– Ismerte ön valaha Petőfit? – kérdé szomorúan a kasznártól.

– Hogyne ismertem volna, hiszen minden versét könyv nélkül tudom.

– De mint élő embert látta-e?

– Látni nem láttam, de olyan elevenen tudom őt képzelni magamban.

– Arcképét sem látta?

– Nem értenek ahhoz a piktorok.

– Hasonlít-e ehhez? – kérdé Garanvölgyi, egy albumot nyitva ki, melyben a költő arcképe látható volt.

– Jaj, kérem alássan, elváltoztatta ám most az ábrázatját, hogy rá ne ismerjenek.

– De hát kérem, mi oka van önnek úgy elhinni, az ugyanazonságot?

– Hát mikor, kérem alássan, mindenre tud verset mondani. Mindennap megír az huszonöt verset is, de az egyik szebb a másiknál.

– Szeretnék egy ilyen költeményt látni.

– Akár százat, egyszeribe; csak egy kis vártatást kérek.

Azzal a buzgó honfi előhúzva zsebéből egy tollkést, elkezdé bekecse bélését azzal felfejtegetni: oda bevarrva viselte a becses, de féltett költeményeket.

– Mutassa ön. Az írást messziről látom, hogy nem Petőfié.

– Hja, mert elváltoztatta ám azt is, hogy nyomára ne jöjjenek róla.

Garanvölgyi átvevé a mindenféle dirib-darab papírra írt versezeteket, s elkezdé azokat olvasni.

Persze, hogy a legrettenetesebb fűzfapoézis volt az, amilyen csak valaha szerkesztők kemencéjét bemelegítni segített.

Ádám úr most már nem a csaláson, hanem kasznárja ügyetlenségén kezdett bosszankodni.

– Ugyan, édes barátom – szólt, rátéve tenyerét a papírokra, miket Kampós áhítva várt már vissza, hogy újra keblébe varrhassa. – Ismeri ön azt az adomát, mikor az egyszeri ember sötétben a felesége által készített gombócok helyett megette a napos kis macskafiúkat?

– Ismerem – viszonza a kurta nyakú férfiú, nem bírva elképzelni, miféle vonatkozás lehet ez adomában a jelen esetre.

– S valószínűnek találja ön, hogy valakinek oly tompa ínylése legyen, hogy a macskakölyköket meg ne tudja különböztetni a szalonnás gombóctól, amíg enné?

– Nem biz én.

– Én már igen. Tessék – a macskafiúk. – S azzal átnyújtá neki a pszeudoklasszikusokat.

Kampós uram olyan képet csinált, mint aki fizetni akar, s a bankójára azt mondják, hogy „hamis”.

Nehéz az embernek azt elhinni, hogy ami eddig az ő meggyőződésében ezüstöt képviselt, az ezentúl csak fidibusz. Eszerint arról mind le kellene mondani, amit a „nagy bujdosótól eddigelő titokban kitudott”. Eszerint a Bem apóvali titkos levelezés sem lenne igaz. Eszerint azt a vigasztalást is szegre lehetne akasztani, hogy vannak még Ázsiában szkítamagyarok, hét nemzetséggel: csak a hidat építik a Boszporuszon, hogy átjöjjenek. Ez pedig több lemondás, mint amennyit egy embertől villásreggelire kívánni lehet.

– De mikor, kérem alássan, oly elevenen elő tudta adni minden viszontagságait, hogy szabadult ki a csatából, hogy menekült tovább, hogy szinte maga előtt látja az ember, mikor beszél. Mikor a segesvári csata után egy egész szotnya kozák fogta üldözőbe, ő nekivetette a hátát egy fának, szembeállt velök; hetet levágott közülük; mikor a nyolcadikat kettéhasította, annak a nyeregkápájában kettétörött a kardja. Akkor halottnak tettette magát, s nem bántották a kozákok. Hanem azután jöttek a csata után a szászok a halottakat eltemetni. Ő hirtelen lehúzta az egyik holt kozákról a bundát, azt magára vette, arra meg feladta az atilláját, s ugyan jól járt vele, mert amint a szászok megvizsgálták az atillát, megtalálták benne a tárcáját, abban volt százhúszezer forint amerikai bankóban, meg egy csatadal. A bankót elégették, a versről megtudták, hogy az Petőfié, s a kozáknak levágták a fejét az övé helyett. Őtet meg azután eltemették; de minthogy legfelül esett, éjszaka kivájta magát a föld alól, s az erdőn keresztül elmenekült. Másnap már hallotta, hogy üldözik. Akkor egy patakot talált, mely egy barlangba beömlik. Abba belement; három nap bolyongott a sötétben a föld alatt, mindenütt a patak folyása által vezettetve, míg negyednapra ismét kivezette őtet a patak a föld túlsó oldalára, éppen Magyarországba.

– Már azt gondoltam: Amerikába.

– No, látom, hogy semmit sem tetszik elhinni, hát nem mondom tovább. Pedig érzékeny dolog ám az, mikor valaki Bihartól Borsodig úgy eljön, hogy nem eszik útközben egyebet, mint fenyőmagot.

– Kivált a Nagykunságon keresztül, ahol fenyő sincs. Hanem hát jól van no. Hiszek én már „mindent”, csak parancsoljanak velem. Minthogy azonban a jeles költő nekem személyesen is igen jó ismerősöm volt, nem említette, hogy óhajtana velem találkozni?

– Kérem alássan. Mindennap emlegeti a tekintetes urat. De azt mondja: „Nem akarok találkozni öreg barátommal, nehogy kompromittálni találjam.”

–A nemes lélek!

– Kérem alássan. Ne tessék iróniázni. Ő többet tud, mint mi. (Itt óvatosan széttekinte a szobában Kampós, mi kurta nyakának nagy önfeláldozásába került, ha nem hallgatózik-e valaki, s azután száját félig eltakarva tenyerével, odahajolt Ádám úr füléhez.) A napokban tudtomra adá, hogy ez a Ritter csak azért költözött ide a faluba, hogy megtudja, mit beszél a tekintetes úr, s ezért bizonyos helyekről tízezer pengőt húz évenkint.

Ádám úr elmosolyodott e rémhírre.

– Bizony, édes barátom, higgye el, hogy azok a bizonyos helyek annak a megtudásáért, amit én beszélek, nem kockáztatnak tíz piculát sem. Hanem hát, ha olyan jól emlékezik rám az ön rejtélyes védence, szíveskedjék tőle megkérdezni ezt: emlékszik-e még rá, hol és mikor találkoztunk mi Bécsben, mely vendégfogadóban, s micsoda szóval váltunk el egymástól.

– No, ezt ebben a nyomban megtudom tőle.

Azzal alig várhatta Kampós úr, hogy a számadásokat visszakaphassa, sietett haza, futott a titkos rejthelyre, hol bujdosóját táplálni szokta.

Hogy mi helyen volt a titkos mentsvár, azt jelenleg még felfedeznem a legsötétebb árulás, a legocsmányabb denunciáció volna. Ezt a titkát Kampós úrnak ne kutassuk.

Elég az hozzá, hogy a becsületes buzgó honfi két óra múlva kipirult arccal, s fáradságtól elfulladt kebellel, mint ki messziről jött, vagy tán inkább nagy kerülőt tett; toppant be ismét Ádám úrhoz.

Az már el is felejtette az egész esetet. Azt gondolta, valami ég a tanyán.

– Beszéltem vele! – lihegé a köpcös úr. – Tőle jövök. – Igenis. Emlékezik a bécsi találkozásra. Engedelmet kérek.

– Vagy úgy? Törülje le elébb az izzadságot a homlokáról, hiszen csorog az üstökéről.

– Köszönöm alássan: nem vagyok éhes. (Azt sem tudta, mire felel, csak a „fő” gonddal volt tele a feje.) Tehát igenis, 1848. szeptember 27-én voltak együtt Bécsben az „Arany báránynál” Petőfi és tekintetes Garanvölgyi Ádám úr. Amidőn e szavakkal váltak el egymástól.

Itt megállt nagy lélegzetet venni a hőkeblű férfi; s nehogy egy szót megmásítson a tradícióból, elővevé tárcáját bekecse zsebéből. Annak egy rejtekosztályát nagy furfanggal kifeszíté, abba volt sajátságos titkosírással holmi jegyezve, melynek az volt a kulcsa, hogy a magánhangzók 1, 2, 3 stb. számokkal voltak helyettesítve, amit nagyon nehéz kitalálni. E rejtett írásból még egyszer meggyőzve magát, a kérdéses mondat valódiságáról, óvatos tekintettel lépett Ádám úrhoz közel, sarkát annak sarkához szorítva, s míg ujjával a titkos sorra mutatott, eleven, fürge szemeivel feltekinte Ádám úr komoly, jó tekintetű arcára, vizsgálva rajta a mondat hatását.

– Ez utolsó szavak voltak: „A csaták mezején látni fogjuk egymást!”

Kampós semmi kevesebbet nem várt, mint hogy Ádám úr e szavak hallatára le fog roskadni a háta mögött álló karosszékbe, s reszkető ajkakkal fogja rebegni: „Ez ő!” De mily nagy volt bámulása, amint e várt katasztrófa helyett Garanvölgyi hidegvérrel kivette tárcáját, kihúzott belőle tíz darab ezüsttel, arannyal cifrázott öt forintos reichsschatzscheint, s azt mondá nagy maláciával

– Jól van, édes Kampós, hát csak rúgtasson még egyszer vissza ahhoz az érdemes „armer rájzenderhez”, s mondja meg neki, hogy Petőfi írásban hagyta, hogy soha Bécs városába nem fog menni, hacsak zászló után nem: én pedig tudtommal soha még csak útban sem voltam Bécs felé. Ezt a keveset adja neki útiköltségül.

Kampós uram úgy érié, mintha jobb lába alatt emelkednék a föld, bal lába alatt pedig lefelé süllyedne, úgyhogy bekecse zsinórjába volt kénytelen fogózni, nehogy súlyegyenét elveszítse. Hát mégis csalóval volna dolga? Rettenetes tudat ez egy olyan becsületes emberre nézve, ki mindenkit oly őszinte, buzgó, utolsóingodaadó hazafinak képzel, mint saját maga!

Maga sem vette észre, hogyan történt, hanem annyi bizonyos, hogy mikor ismét fölemelte a fejét, hogy Ádám urat még bővebb magyarázatok adására kérje föl, hát akkor látta, hogy már a kukoricaföldek mellett jár; amíg a kastélyból odáig eljutott, addig nem eszmélt a makrokozmosz tárgyaira. Csak itt, a csendes kukoricaliget susogásai között kezdett magához téregetni, s jól mérlegre vetvén a hallottakat, miután azt, amit Ádám úr mondott, az utolsó hangnyomatig szentnek és igaznak nem tartani, örök kárhozatra méltó bűnnek tartotta volna; eszerint akkor annak a másiknak kellett irtóztató nagyokat tágítani az igazságtól! Eszerint őtet az az ember hallatlanul bolonddá tartotta! Ő minden éjjel, mikor már aludt minden lélek a háznál, vette az ételes kosarat, vitte a sötétben végig út nélküli mezőkön ki a szőlők közé; ott is nagy kerülőt tett, hogy hátulról osonhasson be a kolnába, hol védencét rejtve tartá; ő annak a kedvéért mindennap eltartlizott négy-öt forintot keserves keresményéből; ő felruházta, még órát is ajándékozott neki, hogy tudhassa, mennyi az idő; de mindezt nem sajnálta tőle, hanem panaszosan felhányta neki magában azokat a keserves illúziókat, amiket oly bőven pazarolt rá. Hogy féltette! Mennyit aggódott miatta, mennyi álmát elrabolta! Nem volt sem étele, sem itala, mindig róla törődött. Azután azok a szép csalóka álmok, amikkel telebeszélte fejét; fényes, dicső, boldog jövő napjairól a magyarnak! Hát a magyarnak boldogabb jövője már mind hazugság?! Ezt nem tudta sehogy elnyögni. No de hiszen, majd meg is mondja neki, csak kerüljenek össze! Az ő jámbor hazafi lelkével ilyen csúfot űzni!

Nem is került most a gyetőnek, hanem egyenesen nekivágott, amerre a kolnának visz az út, s felnyitva annak ajtaját, ott ment be, haragjában még mélyebben húzva le a kalapját, ha eszébe jutott, hogy ő eddig mindannyiszor olyan együgyű volt, hogy egy lábtón mászott fel a háztetőre, ott bújt be a padláslyukon, úgy látogatta védencét. Csak legalább ezt ne tette volna!

No de iszen, lesz is annak most ne mulass! Majd milyen szépen meg lesz lepetve, ha meglátja, hogy eddigi bálványozója, első lépésre is, hogy lép eléje föltett kalappal.

Egypár üres hordót, mik a látszatos lakálytalanság kedvéért voltak a folyosóra hengergetve, félrehárítván útjából, haragtól bugyborékoló kedéllyel lépett Kampós uram a „csendilla” ajtajába, s minden kockáztatás nélkül belépett rajta.

Készen várták.

A nevezetes férfiú, kit addig is, míg igazi nevét valamikor kitudhatnók, kénytelenek vagyunk „teljes című Szerencsétlen úrnak” címezni, előre érezve a sáfrányillatot, hogy ebből a tudakozódásból aligha valami „subscus” nem lesz; akként vala felkészülve, hogy szükség esetében azonnal csatakészen találtassék: tudniillik hogy mindazokat, amik a szobában rendelkezésre állanak, órát, fésűt, evőeszközt, törülközőket biztos helyre menekített; mindennemű ruháját felölté, a legfelső volt egy divatszerű zsemlyeszín télikabát, melynek oldalzsebéből piros selyemzsebkendő szeglete virított elő.

A nagy férfiú elég tekintélyes alak volt arra, hogy gyönge szívű embereknek imponáljon. Magas, egyenes, daliás termete, szénfekete bajusza, mint két paragrafusfark, felkunkorítva, körszakálla sima állát felbodorítva sövényzi körül, arca piros, jól táplált; fekete haja homlokközépen szétválasztva, mint Hunyadi János képén látszik. Olyan jó őszinte, nyílt magyar arca van, hogy bizony akárkit is elszédítene első tekintetre.

Nem is megrovásul jegyzem fel Kampós úrnak, hogy amint őt ismét testi alakjában maga előtt látta, elfeledkezett föltett szándékáról, s olyan szépen lekapta a kalapját a fejéről, mintha éppen csak feledékenységből maradt volna az fenn.

– Nos, uram, mi jó hozta önt ismét vissza hozzánk? – szólítá őt meg a tisztelt boldogtalan, oly kegyteljes leereszkedéssel, minővel egy princ fogadja az üdvözlő város küldöttségét.

Kampós úr, igazán mondom; nagy zavarban volt. Ha ezt a teljes, szívből jövő érchangot hallotta, lehetetlen volt elhinnie, hogy ez hazudás is lehessen; ha pedig a szemeibe talált nézni, akkor meg éppen közel volt hozzá, hogy kezet csókoljon neki, s bocsánatot kérjen tőle, mielőtt megmondta volna neki, amivel meg akarja sérteni.

– Uram. Én százszor engedelmet kérek. Bocsánatot kérek. Most jövök a tekintetes úrtól, Garanvölgyi úrtól. Ne tessék megneheztelni; de bizonyára a tekintetes úr azt mondá, hogy ő nem emlékezik, mintha valaha személyére nézve Bécsben jelen lett volna; eszerint…

A tisztelt boldogtalan egy lépést tett hátra, kinyújtott baljával csendet intett, és megindult hangon közbeszólt:

– Ne mondja ön tovább! Elengedem.

Kampós úr elrémült, s legjobbnak találó engesztelésül a markában tartott pénzecskét kibontogatni.

A nagy férfiú összefonta karjait mellén, s fejét keserűen rázva, mély, bánatos hangon ily szemrehányást intéze hozzá:

– Értelek, ember! Ez hát a magyar barátság! Ez a nagy nevek nimbusza! Szégyen és gyalázat. Nemtelen kelepcét vetni egy üldözött honfi elé, hogy abban megejtsék. Ravasz jezsuitafogással szavakat kérdezni tőle, mikért „pereátot” kiálthassanak rá. Ismerlek benneteket. Ti, kik gyáván kivontátok magatokat a veszélyből, nehogy egy ilyen üldözött honfi közelléte nyomorult élteteket veszélybe döntse, keresitek az alkalmat, hogy tőle megmenekülhessetek. Szégyen a népre, mely ily fiakat nevez nagyjainak! Árulás, hitszegés minden nyomon! Titkainkat kémekre bízzuk, fejünket orgyilkos kezébe hajtjuk le, üdvösségünkkel ördögök játszanak. De reszkessetek. El fog jönni a fizetés napja, és az rettenetes nap lesz. Akkor megemlékezzetek róla, hogy az üldözött honfitól megsajnáltátok a falat kenyért, s kaput zártatok előtte. Reszkessetek! Reszkessetek!

Kampós úr úgyis tetőtől talpig reszketés volt már. Úgy gondolá, hogy e szörnyű fenyegetés ellenében semmi sem lesz olyan jó védelem, mint azt az ötven pengőt általadni.

– Hiszen kérem alássan, itten küld a tekintetes úr ötven pengőt.

–Hahaha! – kiálta fel a nagy férfiú, elkapva hevesen a feléje nyújtott aranyos bankókat, oly dühös mozdulattal, hogy Kampós úr nem kevesebbet várt tőle, mint azt, hogy menten rongyokká fogja azokat tépni. – Ötven pengőt – kiálta elkeserülten a bujdosó; égre emelve a tíz darab reichsschatzscheint. – Látod-e ezt, hazám? Nekem, ki tízszer áldozám érted életemet; ki véremmel öntöztem végig határidat, most ötven pengő a jutalmam. Óh, szegény, elhagyatott hazám!

Kampós úr de bizony el volt érzékenyülve, már a zsebkendőjét kezdte keresni a hátulsó zsebében, mely mozdulatát a nagy férfiú félre találván magyarázni, hirtelen rajta dobbant, s mellbe ragadá.

– Valld meg, hitszegő, hogy száz forintot küldtek számomra, s te ötvenet eldugtál belőle!

De már ez olyan szó volt, amiért Kampós úr is meg tudott haragudni.

– No, de hallja az úr, azt nekem ne mondja; ha nekem nem hisz, jöjjön velem a tekintetes úrhoz, beszéljen vele maga. Engem ne gyanúsítson. Nézze!

A nagy bujdosó magas büszkeséggel tekinte végig a kurta férfiún, s büszke önérzet hangján tromfolt le rá.

– Megvetlek benneteket uraddal és rongy alamizsnátokkal együtt! – s azzal a rongy alamizsnát jobb és bal keze közé ragadván, hevesen – zsebébe dugta.

És még egyszer végigtekintve megvetően a kis számtartó köpcös alakján, méltóságteljes léptekkel elhagyá a szobát.

Azonban minden keserve mellett is bírt annyi lélekjelenléttel, hogy az asztalon levő két kalap közül a jobbikat vigye el; mely történetesen Kampós uramé volt, otthagyván annak emlékül saját ócska kalábriaiját.

A folyosó ajtajánál még megállt, s észrevevén, hogy a jámbor férfiú szemei most is utána merengenek, még egyszer visszafordult, s tenyerét homlokára téve, hörgé:

– Nagy a világ, végtül végig bujdosom!

És elrohant.

Kampós uram úgy érzé magát, mint egy gonosztevő. Hátha mégis „ő” volt. Milyen méltósággal beszélt! Hogy fel volt indulva. Ez mégis aligha valaki nem volt. Ha valami szerencsétlenség éri, sohasem fog lelkiismeretével kibékülhetni.

El is vitte magával emlékül az elüldözöttnek ott hagyott ócska fövegét, s eltette a szekrénybe otthon.

De az a mondás: „Nagy a világ, végtül végig bujdosom.”

Hisz ezt a nagy verset csakugyan a nagy költő írta.

A nagy bujdosó azonban még abban az órában – nem bujdosott ugyan a világ túlsó végére, hanem igenis a falu túlsó végén levő kastélyig, ahol Ritter von Ankerschmidtnél úgy jelenteté be magát, mint egyik tagját a sárosi szabadcsapatnak, mely a kormány által eléggé nem jutalmaztatott, s a megye népessége által üldöztetésnek kitéve, kénytelen más megyékbe elvándorolni, jutalmat és méltánylatot keresve.

„Ezúttali” neve volt Marczián Richárd. Nem olyan fényes, mint amilyenből legközelebb kiugrasztották, de köznapi használatra jó – míg el nem szakad.

III. A vén katona és családja

Ankerschmidt lovag, mint vértes őrnagy, több évig lakta Magyarországot; tanulta ismerni annak alföldi városait, s akkor igen jól érezte magát itten.

Következtek azután olyan évek, amikben egykori ismerőseit, köztük fegyvertársait is, mint ellenségeket látta maga előtt. Ez is bevégződött.

Sebei, miket a hajdani jóakaróival tett vitában kapott a harcmezőn, okot adtak neki, hogy a további szolgálat alól fölmentesse magát, s a magányéletbe vonuljon vissza.

Neje bécsi bankár leánya volt, kinek halála után mintegy félmilliót kapott.

Az akkori pénzviszonyok meggondolása, amik a mostaniaknál semmivel sem voltak jobbak, oda vezette a hadastyánt, hogy legjobb lesz a pénzt valami elpusztulhatlan birtokba fektetni. Magyarország akkor új Amerika volt, ahol Ritter von Ehrenfels nyomán talán ingyen is lehetett földhöz jutni, de kész fizetésért bizonyosan igen szép jószágokat lehete megszerezni. – Az országban egyszerre hetvenmillió bankjegy vált hamuvá vagy ereklyévé; sok ember el volt adósodva, igen sok megrigázva (dérangée); kevés konkurrens, sok eladó. Kétségtelenül igen jutányosan lehetett akkor igen szép birtokrészekhez jutni.

A lovag nem is az az ember volt, akit aprólékos akadályok elriasztottak volna. Határozott jellem, szokva küzdelemhez és parancsoláshoz, bízott az új rendezés vaskeménységében, s nem kevésbé saját hadvezéri taktikájában.

Családi ügyésze, dr. Grisák, kit alkalmas birtokvásárlással megbízott, igen szerencsés vételt tett számára a Pajtaynétól megszerzett vitalitiummal. Kétezer hold legjobb termőföldet megkapott százhatvanezer forintért, ami bagatell volt érte. Többi pénzét használhatta beruházásokra. E vétel módjairól bizony nemigen sokat tudott meg a lovag, csak később fedezte fel az ócska kastéllyali servitust, s miután azon nem lehetett segíteni, megnyugodott benne, s eléje építkezett.

Meg is lehetett Ankerschmidt gazdaságát nézni, mert ez ritkította párját a vidéken; volt neki gőzmalma, cséplő-, arató-, darálógépei; minden gazdasági épülete cseréppel fedezve; pálinkafőzője, hizlalói, pompás mürzburgi tehenészete, yorkshire-i sertései, egyiptomi múmia-búzája, cukorcirokja, gyönyörű répa-, repcevetései; s hogy mindenből meglegyen a java, a jószágfelügyelőtől kezdve az utolsó szolgalegényig mindennemű gazdaszemélyzete a munkás, józan cseh népből telt ki. Elővigyázati rendszabályai is kielégítők voltak; minden kívül járó cselédje: vadász, erdőkerülő, kondás, finom drótcsövű duplapuskákkal volt ellátva, a kastély tornyában lármaharang, aminek hangjára strategice össze kellett bizonyos ponton vonulni az őrseregnek, s netaláni vakmerő támadásokat erélyesen visszautasítani; minden ól, pajta, csűr el volt látva messziről meglátható fényes címereivel a trieszti „azienda assicuratrice”-nek, még az asztagokon is láthatók voltak azok póznákra szegezve, hogy a gyújtogatóknak elvegyék a kedvét. Éjjel pedig kürtös őrjárók cirkáltak a kastély körül, távol tartva attól minden veszedelmet.

Így aztán csak lehetett nyugodtan élni Magyarországon „is”. A túlsó faluvégen levő másik kastélyról csak annyi tudomása volt a lovagnak, hogy abban valami mogorva kuruc táblabíró lakik, aki valamely, a lovag által fel nem fogható törvénykezési szubtilitás miatt sógorasszonyára neheztelvén, e haragját a vevőre is kiterjeszti; meg más egyébért is haragszik, amit ismét nem ért más, mint a miniszterek odafenn meg a képviselők idelenn; de akivel össze nem zördülni nagyon könnyű, miután sehova sem jár és útban nincsen.

A lovag még 48 előtt özvegyen maradt, két leányát akkor nevelőben hagyta; azután, hogy jószágbirtokossá lett, egy bécsi nevelőnő felügyelete alatt elhozta őket magával Magyarországra.