Tartalomjegyzék

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

EPILÓGUS

Mimi Taylor

Fekete Bárány

©Mimi Taylor

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

ISBN ePub: 978-615-5956-00-3

ISBN mobi: 978-615-5956-01-0

Bakháza, 2018

Prológus

Azt hittem, azzal, hogy Lexie elhagyott azon az éjszakán, vége az életemnek. Nem akartam többé semmit sem csinálni. Látni pedig a legkevésbé sem akartam senkit. Olyan szinten magam alatt voltam, hogy úgy éreztem, soha többé nem leszek képes talpra állni. Hetekig siránkoztam a szobámban. Eleinte magamat gyűlöltem, amiért nem voltam eléggé óvatos. Aztán Lexie-t hibáztattam az egész elcseszett életemért. Mindössze tizenkilenc éves voltam, és tudtam, azzal, amit tett, egy életre összetört bennem valamit. Azt hiszem, nem is az volt a legrosszabb, hogy engem elhagyott. Egy életre meggyűlöltem a nőket miatta, amikor a képembe vágta, hogy a kisbabánk meghalt. Képes volt elvetetni a gyermekünket.

Tisztában voltam vele, hogy az apja tiltotta tőlem, ahogy azzal is, hogy túl fiatalok voltunk a gyerekvállaláshoz. De a családom támogatott volna minket, és ő mégis hagyta, hogy az apja rákényszerítse.

Egyik éjjel rémálmom volt. Izzadságban úszva ébredtem, levegő után kapkodva. Úgy éreztem, rögtön megfulladok. Nem tudtam, mi okozza azt a fojtogató érzést, de mintha valaki hátulról erősen markolta volna a nyakamat. A szívem olyan hevesen vert, hogy a fülemben hallottam erőteljes lüktetését. Kezem a mellkasomra szorítottam és lassú, mély lélegzetvételekkel próbáltam csitítani zihálásom. Ahogy a testem kezdett megnyugodni, úgy törtek elő az emlékképek az álmomból. Az a perc, amikor azt hittem, életem legboldogabb pillanata következik, és amit Lexie mindössze két mondattal könnyedén elintézett.

‒ Nem szeretlek, Tony, sosem szerettelek, csak jó volt veled dugni! A gyerekünk pedig sosem fog megszületni, mert már nem létezik! – vágta a szemembe. Erre riadtam fel.

Aztán újra és újra lejátszotta az agyam azt a pillanatot, amikor én térdre borulva megkértem a kezét, ő pedig a fejemhez vágta, hogy sosem szeretett, ráadásul a gyermekünket is megölte. Ott az utcán, a járókelők szeme láttára omlott össze az életem. Földbe döngölte azt a csodát, amit én szerelemnek hittem. Egy hatalmas lúzernek éreztem magam, és elátkoztam azt a pillanatot is, amikor először figyeltem fel rá.

***

A hetek csak teltek, és én mégis egyre rosszabbul éreztem magam. Bejártam az egyetemre, de mintha nem is lettem volna ott. A barátaim eltávolodtak tőlem, amikor Lexie-vel összejöttünk, mert ő nem tűrt meg senkit mellettem. Így, amikor elhagyott, magamra maradtam. A családommal is csak néhány óra erejéig találkoztam hetente, a kötelező vasárnapi vacsorán. De ennyi elég is volt. Nem vágytam senki társaságára, mígnem egyik ilyen alkalommal a nővérem férje nekem nem esett, hogy elege van belőlem, nem óhajtja továbbra is a bárgyú képemet bámulni, és ha nem vagyok hajlandó végre a sarkamra állni, akkor inkább ne is jöjjek többet a családi vacsorákra, mert csak tönkreteszem az amúgy jó hangulatukat.

Lehet, hogy rosszul tettem, de akkor nem volt kedvem a vitához. Felálltam a vacsora közepén, és az sem érdekelt, hogy anyám utánam kiabál. Csak le akartam lépni. Fogtam egy taxit, és elvitettem magam egy bárba. Még húszéves sem voltam, de ha van pénz, akkor egy ilyen helyen nem számít a kor. Mikor felmutattam a biztonsági embernek egy köteg lóvét, azonnal beengedett a buliba. A színpadokon dögös félmeztelen nők lejtettek szexi táncot, megőrjítve ezzel férfitársaimat. Sosem voltam azelőtt ilyen buliban, de határozottan tetszett. Egy pillanatra el is felejtettem a bánatomat. Odaléptem a bárpulthoz és vártam, hogy a pincérnő végre odajöjjön hozzám.

‒ Szia, szépfiú! – mosolygott rám. Hirtelen jött zavaromban körbepillantottam, hogy mégis kinek címezhette az iménti szépfiú megszólítást. Miután visszasiklott rá a tekintetem, hatalmas melleit a pultra téve közelebb hajolt. – Téged kérdeztelek – kacsintott rám, és hosszú, vékony ujjaival végigsimított az arcomon. – Csípem, ha egy pasi ilyen ártatlan. Mit gondolsz, szépfiú – érdeklődött, miközben letett elém egy poharat és félig töltötte valami borostyán színű löttyel –, bírni fogod?

Nem értettem, miről beszél, de akkor per pillanat nem is igazán érdekelt. Előkaptam a kabátzsebemből az előbbi köteg pénzt és kifizettem az italt, amit időközben elém tolt. Mikor felhajtottam a poharat, a benne lévő folyadék lávaként égette végig a torkomat, de meglepően kellemes ízt hagyott maga után a számban. Megborzongtam az ismeretlen érzéstől, de annyira tetszett, hogy kértem még egyet. A pincérnő onnantól kezdve nem is foglalkozott más vendéggel, csak velem. Töltötte az italokat és kifaggatott az életemről, én meg, mint egy jó kismadár, elcsicseregtem neki az összes bánatomat.

Fogalmam sincs, mikor keveredtünk egy szállodai szobába. Az agyam éppen akkor világosodott meg, amikor a pincérnő meztelenül vonaglott mellettem az ágyban. Hanyatt feküdtem, ő pedig úgy kényeztette lüktető szerszámom, ahogy azelőtt senki. Vagyis az egyetlen barátnőm, aki addig volt, soha nem csinált velem ilyet. De az az érzés, amikor mélyen a szájába engedte, majd végignyalta keményedő farkam, maga volt a mennyország.

‒ Ó, hát felébredtél végre, szépfiú! – vigyorgott rám a tőlem legalább tíz évvel idősebb nő, miközben kezével folytatta azt az édes kényeztetést. Abban a pillanatban nem gondolkodtam. Annyira felizgatott a látvány, hogy semmivel sem törődtem.

Belekapaszkodtam a hajába, és visszanyomtam a fejét a farkamra. Hangosan nyögtem az élvezettől. Nem hittem, hogy ez ennyire jó lehet, végül remegve rándult össze a belsőm, az orgazmusom olyan erővel száguldott végig a testemen, hogy szinte csillagokat láttam. Fejem hátrafúrtam a párnába, és még percekig zihálva kapkodtam a levegőt. – Látom, élvezted a dolgot – mosolygott rám a nagymellű pincérnő –, most pedig te jössz! – Értetlenül pislogtam rá, mert nem tudtam, mire kér. De amikor hanyatt kényelmesen elhelyezkedett és szétterpesztette előttem a lábait, közéjük másztam. Fölé hajoltam, és meg akartam csókolni, de elfordította a fejét. – Szépfiú, úgy látom, nem érted. Ez csak szex, mi csak dugunk, nem szeretkezünk.

Bólintottam, aztán birtokba vettem a melleit, egyiket a másik után. Szívtam, haraptam, mígnem egyszer megragadta a fejem, és letolta a lábai közé. Puncijából csorgott a nedvesség, amit végigkentem az ujjammal. Dobálni kezdte a csípőjét, én pedig belenyomtam egyik, majd egy másik ujjam is. Felsikoltott, de éreztem, hogy többet akar. Bátortalanul közelítettem ajkaimmal a puncija felé. Lexie-vel sosem csináltunk ilyet, és féltem, hogy kudarcot vallok. Nyelvemmel lassan végigsimítottam kéjtől remegő bejáratán, ami újabb sikolyt csalt ki belőle. Nekem pedig elég volt ennyi bátorítás. Egészen addig folytattam a kínzását, míg végül a teste meg nem adta magát nekem, és percekig vonaglott az élvezettől.

Pár perccel később már a ruháit kapkodta magára, és miután végzett az öltözéssel, az orrom elé dugta a markát.

‒ Egy százas lesz, szépfiú!

‒ Ezt meg hogy érted?

‒ Úgy, hogy jössz nekem egy százassal, amiért megmutattam neked, milyen az igazi szex.

‒ De nem is dugtunk!

‒ Tényleg? Akkor lehet, hogy többet ittál a kelleténél, drága, mert én egész éjjel keféltem veled. Kár, hogy nem emlékszel! – mosolygott, és a kezét még közelebb tolta.

Dühös lettem, amiért hagytam palira venni magam, de a kezébe nyomtam a százast, aztán hagytam, hogy csendben lelépjen. Megfogadtam, hogy soha egy nő sem fog velem kibabrálni. Ha játékszert látnak bennem, hát majd adok én nekik.

Első fejezet

13 évvel később…

− Hmm, igen, ez az, bébi! Ez kurva jó!

− Fiam? – rontott be apám az irodába, szokásához híven kopogás nélkül, és a lehető legjobb pillanatban. Merthogy annyi eszem már nem volt, hogy bezárjam az ajtót.

Bár nem hinném, hogy apámat egy zárt ajtó visszatartaná, ha beszélni akar velem. Igen, Jonathan Edwards az a fajta ember volt, aki képes rászakítani az ajtót a kamasz fiára, amikor az éppen egy pornófilmre maszturbál. Talán mondanom sem kell, hogy az azután jövő beszélgetés életem végéig kísérteni fog.

Most kényelembe helyezte magát a fekete bőr kanapén, ami mindössze három méterre volt az íróasztalomtól. Kapkodva húztam magam közelebb az asztalomhoz, rákönyököltem, és próbáltam érdeklődő tekintettel nézni apám fáradt szürke szemeibe. Mogorva képet vágott az öreg, ami számomra egyáltalán nem volt meglepő, de tekintve a jelen helyzetemet, abban a pillanatban nem akartam mást, csak elküldeni őt melegebb éghajlatra. Végigsimított méregdrága Armani öltönyén, keresztbe vetette a lábait egymáson, és térdéről egy láthatatlan szöszt próbált arrébb pöckölgetni, miközben lökte nekem a szokásos rizsáját.

− A titkárnőd már megint nincs a helyén!

„Igen, ezzel tökéletesen tisztában vagyok, tekintve, hogy épp most csúsztatta a torkáig a farkamat” – gondoltam, miközben az arcom valószínűleg a vörös minden elképzelhető árnyalatában játszott. De hát ezt a tényt ugye mégsem közölhettem az apámmal.

− Fiam! Azt hiszem, itt lenne az ideje elbeszélgetned vele a munkahelyi morálról! – vágta oda apám dühösen, mire én csak bólogatni tudtam, mint a húgom kocsijában az a hülye bólogatós kutya. És hogy miért nem voltam képes megszólalni? Lássuk csak… Mihelyt Diane-re terelődött a szó, olyan erővel mélyesztette a fogát a farkamba, hogy az ajkamba kellett harapnom, nehogy elüvöltsem magam. Mindkét kezemmel a fotelom karfáját szorongattam, miközben éreztem, hogy egyre jobban vörösödik az arcom, és izzadságcseppek kezdtek el gyöngyözni a homlokomon és a testem egyéb pontjain is. Az égető fájdalom átjárta az egész testemet, de végül Diane megkönyörült rajtam, és nyelvével kezdte cirógatni lüktető szerszámom.

− Rendben, beszélek vele! – nyüszítettem egy oktávval magasabban a megszokott hangomtól. Ekkor Diane újra a torkáig nyomta a farkam, belőlem meg kiszakadt egy mély hörgés.

− Jól vagy fiam? Minden rendben? – Még szerencse, hogy az irodában félhomály volt. Újra csak bólogatni voltam képes. − De hiszen te úszol az izzadtságtól, beteg vagy?

− Nem, jól vagyok! – szakadt ki belőlem. Erre apám felállt és tett két lépést felém, miközben Diane továbbra is szorgalmasan dolgozott rajtam. „Istenem, azok az ajkak!” Ez a bombázó két hónapja volt a személyi asszisztensem, de már az állásinterjún közölte velem, hogy most rögtön hajlandó leszopni, ha felveszem. És egy ilyen ajánlatra ugyebár nem lehet nemet mondani… Tudom-tudom, egyesek szerint lehet, de higgyék el nekem, én nem az a fajta voltam. Ami a szexet illeti, minden kínálkozó alkalmat kihasználtam. Diane amolyan Barbie baba típus volt. Hosszú combok, derékig érő, szalmaszőke hajzuhatag. Mégis ki tudott volna ellenállni neki? Amikor ez a bombázó megjelent az interjún, már csorgott a nyálam. Hát még amikor az íróasztalomra hajolt és belátást engedélyezett a domborulataira, elállt a lélegzetem. Innentől kezdve nem érdekelt, hogy képes lesz-e ellátni a munkáját. „Ha befogja a száját, és csak akkor nyitja ki, amikor én mondom, akkor jól megleszünk!” – közöltem vele. Arra már nem is emlékszem igazán, hogy melyikünk tett mélyebb benyomást a másikra.

− Majd holnap beszélsz Diane-nel, most menj haza és feküdj le! – mondta apám, miközben elindult az ajtó felé. Már majdnem beleélveztem Diane szájába, próbáltam visszatartani, míg apám kiér az ajtón. Gondoltam én mindenre! Hogy vajon milyen időjárás várható holnap, hogy ki fogja megnyerni az esti meccset, még az is eszembe jutott, hogy hazafelé ne felejtsek el némi aprót adni annak a szegény hajléktalannak, akivel munkába jövet találkoztam reggel. Csak azon rimánkodtam, hogy apám mielőbb szívódjon fel, erre az ajtóban megtorpant és visszafordult. Újra felém közelített. „Oh, te jó ég!”

− Majd elfelejtettem, holnap lesz Mary búcsúbulija a nagy konferenciateremben. Szeretném, ha tiszteletedet tennéd! Lehetőleg józanul! – Hát igen, apám meg én nem voltunk különösebben nagy spanok. Újra csak bólogattam, de már annyira a végén voltam, hogy képtelen lettem volna akárcsak egy épkézláb szót kinyögni. Apám végre elért az ajtóig, sőt, még a kilincset is megfogta, én meg szuggeráltam a tekintetemmel, hogy nyissa már ki azt a rohadt ajtót és lépjen már át azon a kurva küszöbön, mert ha nem teszi meg öt másodpercen belül, akkor szem- és fültanúja lesz az évszázad legnagyobb orgazmusának. Erre mit csinált? Hát nem visszafordult? − Felhívom anyádat, hogy vigyen neked egy tányér húslevest!

Bólintottam, és ő végre kilépett az ajtón. Abban a pillanatban, ahogy becsukta maga mögött, minden feszültség a farkamba áramlott és akkora erővel spricceltem Diane szájába, hogy szegény pára fulladozni kezdett. Ráharaptam az asztal szélére, nehogy elüvöltsem magam. Kellett vagy két perc, mire a zihálásomból nyugodt levegővétel lett. Eközben Diane kikászálódott az asztal alól, belépett az irodából nyíló fürdőszobába, és rendbe szedte magát, majd odajött hozzám.

− Ez minden, amit óhajtott, Mr. Edwards?

− Nem, Miss Newton! Kérem, foglaljon asztalt holnap délre a Simon’s-ba két főre, és még mielőtt hazamenne, hozza be a Parkerson-projekt aktáit!

− Oh, Mr. Edwards! Ez fantasztikus! Még sosem jártam a Simon’s-ban, de azt mondják, nagyon elit hely, már alig várom a holnapot! − mosolygott rám Diane, rikító kék szemei csak úgy ragyogtak. Hátat fordított és elindult ki.

− Miss Newton!

− Igen, Mr. Edwards?

− Csak hogy félreértés ne essék, anyámmal megyek holnap ebédelni! Nem is értem, miből gondolta, hogy magát vinném?

− De… én… azt hittem, hogy…

− Ennyi volt, Miss Newton − motyogtam beletemetkezve az előttem heverő irathalomba −, és ha egy mód van rá, akkor holnap lesz szíves legkésőbb nyolckor tiszteletét tenni az irodában! – Fél szemmel felnéztem, és megengedtem egy félmosolyt felé. Diane szemében mintha könnyek csillogtak volna, de felszegte az állát, kilépett az ajtón és bevágta maga mögött. Megvontam a vállam, és az előttem álló költségvetés-tervezetre koncentráltam. Egy perccel később újra kinyílt az ajtó. Fel sem néztem a papírokból, úgy vakkantottam oda Diane-nek.

− Miss Newton, ne kezdjen el sápítozni, anyámmal megyek holnap ebédelni, és nem szeretném, ha bármi kitudódna emiatt, magát majd befizetem egy luxusnyaralásra!

− Oh, valóban? − Megállt a kezemben a papír egy pillanatra. Hát, ez nem éppen az a hang volt, amire számítottam, kicsit mélyebb volt annál. Na, jó. Jóval mélyebb, de szerencsére azért nem az apámé. Felemeltem a fejemet, és a legjobb barátom vigyorgó ábrázata nézett velem farkasszemet. Ryan Reynolds, aki amúgy a húgom férje és az Edwards & Reynolds társalapítójának a fia. − Mi újság, Tony? Megint a titkárnődet dugod? – kérdezte felhúzott szemöldökkel, miközben leült éppen oda, ahol pár perce még apám foglalt helyet.

− Pofa be, Ry!

Megadóan felemelte mindkét kezét és témát váltott.

− Oké, haver, a te titkárnőd a te bajod! Csak azért ugrottam be, hogy szóljak, a srácokkal ma elmegyünk egyet piálni, Cassie-nek már csak pár hete van a szülésig, és szeretném kihasználni a szabadidőt, amit még megad nekem a fiam!

− Fiad? Cassie azt mondta, hogy nem kérdeztétek meg, mi lesz! – jegyeztem meg. Ryan fancsali képpel fordult felém.

− Tudom, hogy fiam lesz! A lányokkal túl sok a macera. Szóval akkor jössz velünk?

− Ki nem hagynám! Muszáj valami nőt szereznem estére!

− Diane alig pár perce hagyta itt az irodád! – Most én néztem Ryanre felhúzott szemöldökkel. Felállt és elindult kifelé. Majd az ajtóból visszafordult. − Nyolcra ott vagyunk nálad. Hé, Tony, vigyázz, haver, nehogy megégesd magad!

Még meg sem fogalmazódott bennem a kérdés, hogy mégis mi a faszra célozgat, már becsukódott mögötte az ajtó. Újra belemélyedtem a papírjaimba, vagyis csak akartam, mert egy halk kopogást követően Diane lépett be az irodába, odaszambázott elém a szokásos kecses, farokállító mozdulataival, lecsapta az asztalomra a kezében lévő mappát, és amilyen szótlanul bejött, úgy el is tűnt. Mindössze öt másodpercet töltött az irodában, de ez éppen elég volt arra, hogy a farkam újra követelőzzön. „Mi az atyaúristen van velem? Valahányszor meglátok egy jó nőt, olyan kangörcs jön rám, hogy lelki szemeim előtt csak azt látom, hogy milyen módokon lennék képes megdöngetni”. Na igen, és a fantáziám sosem szenvedett hiányt. Egy pillanatra belefeledkeztem az emlékeimbe. Amióta együtt voltam azzal a pincérnővel, az életem gyökeresen megváltozott.

Felálltam és odaléptem az ablakhoz, hogy eltereljem a figyelmemet. Mindig is lenyűgözött ez a látvány. New York, a hatalmas metropolisz. Na persze csak idefentről láttam ilyen bámulatosnak. Az Edwards & Reynolds irodaépület huszonötödik emeletéről.

Az elmúlt harminc évben az ország egyik legnagyobb építőipari és ingatlanfejlesztő cégévé nőtte ki magát a vállalat. És hogy kinek köszönhető mindez? Nyilván nem nekem. Apám világ életében keményen dolgozott, és végigjárta a ranglétrát. Mikor fiatal volt, azért, hogy tudja fizetni az egyetemi tandíját, építkezéseken vállalt munkát, eleinte segédmunkásként dolgozott, majd ács lett belőle. Az egyetemen barátkozott össze Ryan apjával, Brian Reynoldsszal, és a diplomaosztó után egy héttel megalapították a cégüket. Az alapításkor a cég mindössze négy főből állt, két cégvezetőből és két segédmunkásból. Talán az volt a sikerük titka, hogy mindig kínosan odafigyeltek a részletekre, és csak a tökéletessel voltak megelégedve. Kiváló munkájuk híre futótűzként terjedt és egyre nagyobb projektek megvalósításába vágtak bele, így a létszám is folyamatosan nőtt. Mára már több ezer ember megélhetése múlik rajtunk.

Mindig is büszke voltam apámra, bár ezt sosem vallanám be neki. Egy tökéletes családba születtem, és soha semmit nem kellett tennem azért, hogy megkapjam, amit akarok. Egyet kivéve: apám elvárta tőlem, hogy elvégezzem az egyetemet, ami elég jól sikerült is. Na igen, nem vagyok én hülyegyerek, tudok, ha akarok. És itt ezen van a hangsúly: ha akarok.

Húgom, Cassie, huszonnyolc éves, három évvel fiatalabb nálam. Ryannel úgy négy éve találtak egymásra, azóta elválaszthatatlanok, és most várják az első trónörököst. Cassie is a családi vállalkozásban dolgozott, vezető belsőépítészként. Hatalmas pocakja már nem tette lehetővé a munkát, így most otthon unatkozik a szülésig.

Nővérem, Hannah, harminckilenc éves. Saját ügyvédi irodát vezet, és tökéletes családja van, férj és három gyerek. A családomban mondhatni mindenki tökéletes. Még anyám macskája is. El tudják képzelni? Egy macska, aki szabályok szerint él? Hát, én nem tudtam, de anyám jól betanította azt a kis dögöt. És el tudják azt képzelni, hogy milyen érzés egy tökéletes családban felnőni? Nekem, aki mindig is kilógtam a sorból? Valahogy sikerült mindig minden balhéba belekeverednem. Gyakran gondolkoztam el azon, hogy engem biztosan örökbe fogadtak, mert az lehetetlen, hogy ennyire más legyek, mint a családom. Én a balhék királya voltam. Gyakran cikkeztek rólam és a különböző nőügyeimről az újságok, amiért párszor összerúgtam már a port apámmal. Szerinte ők nem ilyennek neveltek. Valóban nem, de az emberek változnak. Teljesen mindegy volt. Gyerekkoromban is én voltam a legrosszabb, bár akkor még elintézték avval, hogy én fiú vagyok.

A bárszekrényhez sétáltam, elővettem egy whiskys poharat, dobtam bele néhány jégkockát és töltöttem a kedvenc borostyánszínű nedűmből, amikor kopogtattak az ajtón. Jason Clark, a nővérem férje dugta be a fejét. Sosem értettem, hogy Hannah mit eszik rajta, az enyhén kopaszodó, százhetven centis, köpcös, szemüveges könyvelőn. Ne értsék félre, Jason jó ember, az egyik legjobb, akit ismerek. Jó a humora és nagy a szíve, már vagy húsz éve imádja Hannah-t, bár vagy tíz évvel idősebb nála.

− Szevasz, csődör, nem zavarok? – Nyakát nyújtogatva nézett körbe az irodámban. – Hallom, újabb titkárnőt hódítottál meg!

− Kinyírom Ryant! Egy italt? – kérdeztem a poharam megemelve. Jason bólintott, majd becsukta maga mögött az ajtót.

− Miért nyírnád ki Ryant? – Közelebb hajolt és a fülembe súgta: – Ne áruld el senkinek, de nem tőle hallottam! – Idegesen felhúztam a szemöldököm és úgy néztem Jason barna szemeibe, mintha két feje nőtt volna. – Tudod, lehet, hogy apád már nem fiatal, de nem ma jött le a falvédőről. Azt hitted, nem esik le neki?

− Picsába! – káromkodtam, miközben Jason a pohara fölött vigyorgott rám, és minden bizonnyal azt figyelte, hogyan reagálom le a helyzetet. Hagyta, hogy főjek a saját levemben néhány percig, majd megszólalt.

− Nyugi, csődör! Apád nem mondott nekem semmit. Még ha tudná is, hogy mi történt, akkor is kétlem, hogy pont velem osztaná meg.

Felhajtottam a maradék italomat, és úgy tettem le a poharamat, hogy az nagyot csattanjon az üvegasztalon. Ideges lettem, hogy megint képes voltam bedőlni Jason hülye viccének. Már nem először játszotta ezt el velem. Talán gyanakodhattam volna, hiszen végig vigyorgott, mint a fakutya, de azt hittem, hogy a helyzetem mulattatja.

− Jól mulatsz? – kérdeztem ingerülten, erre ő még szélesebb vigyorra húzta a száját és megvonta a vállát.

− Mi tagadás…

− Na, húzz el innen, Jason!

− Ugyan már, kölyök!

− Ne nevezz kölyöknek, már rég nem vagyok az!

Húsz centivel magasodtam Jason fölé, de a magasságommal és erőbeli fölényemmel nem sokra mentem ellene. Megacélozta magát, ha kellett, és tudott komoly lenni. Nagyon komoly, annyira, hogyha nem ismertem volna elég jól, talán még féltem is volna tőle.

− Majd ha képes leszel végre felelősségteljes felnőttként viselkedni, akkor én is felnőttként fogok veled bánni! Addig meg nyeld le a békát, kölyök! – Az utolsó szót különös hangsúllyal ejtette ki, azzal sarkon fordult és kiviharzott az irodából.

Visszavánszorogtam az asztalomhoz, leültem a forgószékbe, bekapcsoltam a gépet és kinyitottam a Parkerson-aktát. Világ életemben képtelen voltam szabályok szerint élni, így nálam soha nem létezett konkrét munkaidő sem. Legtöbbször én voltam az első, aki bejött az irodába, és az utolsó távozó is. Lényegében nem állt másból az életem, minthogy dolgoztam, az aktuális titkárnőim lévén általában extrákkal, aztán különböző klubokban lógtam a haverokkal, vagy egyedül és nőket szedtem fel. A titkárnőimen kívül soha egy nőt sem döntöttem meg kétszer. De élveztem ezt az életet, és igyekeztem minden percét kihasználni.

Odakint lassan minden elcsendesedett, úgy hét óra felé járhatott az idő, kezdett sötétedni, és csak az esti szürkület meg a számítógép monitorja adtak némi világosságot. Épp kezdtem készülődni, mert a szavak a képernyőn már összefolytak a szemem előtt, és nem láttam értelmét tovább olvasgatni, amikor a másik munkamániás, újra az apám jött be, újfent kopogás nélkül.

− Szia, fiam! Anyád hívott, hogy nem talált otthon!

Bólintottam.

− Mondtam, hogy jól vagyok! De most már sietek, Ryanék nyolcra jönnek értem, még akar bulizni egyet, mielőtt a fia megszületik.

− Fiú? – Apának felragyogott a szeme. Három lányunoka után nyilván boldog lenne, ha most egy fiú jönne. Megvontam a vállam.

‒ Ryan biztos benne, hogy az lesz, bár én, őszintén szólva, remélem, hogy nem!

− Csak egészséges legyen! – fűzte hozzá apa. – Mikor délután itt jártam, elfelejtettem mondani, hogy Cassie helyett felvettem egy belsőépítészt, szükségünk lesz rá, amíg a húgod vissza nem tud jönni. Fiatal, frissdiplomás, de ambiciózus, és az önéletrajza illetve az interjú alapján úgy gondolom, hogy ő a megfelelő ember. Az első hónapját melletted fogja tölteni.

− Na nem!

− Fiam, ezt már eldöntöttem, és nem nyitok róla vitát! A Parkerson-projekt megvalósításához szükségünk van a szaktudására! – közölte apám ellentmondást nem tűrő hangon. Nagyot nyeltem és leküzdöttem a késztetést, hogy beolvassak az öregemnek. A teljes projektet én készítettem elő, és nem vagyok hajlandó a belső tervezést egy zöldfülűre bízni.

− Apa, Cassie már előkészített néhány vázlatot, amiből tudok dolgozni…

− Tudom! – szakított félbe. – De neked holnaptól már nem csak a Parkerson-ügyön kell dolgoznod.

− Ezt meg hogy érted? – kérdeztem vissza összehúzott szemöldökkel. Apa közelebb lépett és megveregette a vállamat. Esküdni mernék, hogy könny csillant meg a szemében, de nem adott választ a kérdésemre.

− Majd holnap megtudod, fiam, majd holnap! – Azzal sarkon fordult és otthagyott. Mindenfelé kezdtek tekeregni a gondolataim, de sehogy nem jöttem rá, hogy mit akart ezzel mondani. És akkor még egy kezdőt is a nyakamba sózott. „Hurrá”.

Második fejezet

− Hé, Tony! Mi van veled, cimbora? Úgy ülsz ott, mint aki karót nyelt!

Megvontam a vállam, és elengedtem a fülem mellett Ry megjegyzését. A kedvenc klubunkban, Eddie Bárjában ültünk, és vártuk a show kezdetét. Imádtuk a karaoke bulikat, bár mi magunk soha nem léptünk föl. Egy ilyen buli mindig jó szórakozás volt, vagy azért, mert halálra röhögtük magunkat, vagy azért, mert annyira jó volt a fellépő, hogy még tetszett is. A félig üres sörösüvegemre meredtem és a papírral játszottam, ami a párától elkezdett leválni az üvegről.

− Na, mi lesz, kölyök? Legurítod még ma azt a sört?

Szúrós szemmel néztem Jasonre. Nem tetszett, hogy még mindig kölyöknek hívott. Megfogtam az üveget, és húzóra megittam a tartalmát. Ekkor valaki váratlanul hátba vágott. Idegesen pattantam föl az asztaltól, hogy szembenézzek a támadóval és már emeltem is az öklöm, hogy fordulatból leterítsem, mire a másik legjobb cimborámmal találtam magam szembe.

− Hát te meg mi az ördögöt keresel itt, Max? Nem Irakban kéne szétrúgnod a rosszfiúk seggét? – vontam kérdőre cimborámat. Max sértettséget tettetett és lehajtotta a fejét.

− Nem is hiányoztam? – kérdezte, és tartotta az öklét a szokásos öklözős kézfogásunkra, aztán megöleltük egymást. Megveregettem a hátát. Max Reynolds Ryan ikertestvére. Egy betört orr és egy anyajegy kivételével a külső szemlélő számára totál egyformák. Sötétszőke haj, kék szemek, hosszú, fekete szempillák. Maxnek eltört az orra még egy gyerekkori bunyó eredményeképp, míg Ryannek egy anyajegy díszítette a jobb arccsontját.

− Dehogynem, haver, dehogynem! – Elengedtem az ölelésemből. Már vagy egy éve nem láttuk. – Mikor jöttél meg, öregem?

− Már tegnap, de mondtam Ryannek, hogy ne árulja el neked.

− No és ezúttal meddig maradsz?

− Mi az, már küldenél is vissza?

− Tudod, hogy nem így értettem! – Keserű képet vágtam, miközben leültünk az asztalhoz. Az eddig háromfős társaságunk Maxszel négyre bővült, mivel Lucas, Jason öccse lemondta a randinkat, állítólag egy dögös vörös kedvéért. Max kérdőn nézett rám, nem értette, hogy mi a bajom, ahogy senki sem. Még mindig apám szavai jártak a fejemben, és nem tudtam megemészteni. Nem akartam egy újonccal együtt dolgozni, mert biztosra vettem, hogy gondjaink lesznek a határidőkkel, ha még vele is foglalkoznom kell. Ezen kívül még az is aggasztott, hogy mi az, amit majd holnap fogok csak megtudni.

− Ne vedd magadra, Max! Nem csak veled ilyen, Tony ma egész este máshol jár!

Maxnek felragyogott a tekintete.

− Csak nem szerelmes lettél végre? – tette fel a kérdést. Erre Jason és Ryan vihogni kezdtek.

− Hacsak nem esett bele a legújabb hódításába, Miss Diane Newtonba! – röhögött Ryan, már majdnem leesett a székéről.

− Diane? – érdeklődött Max. Kíváncsi tekintetét az enyémbe fúrta. Ryan és Jason egyszerre bólogattak, de képtelenek voltak abbahagyni a vihogást. Koccintottak az üveggel, és kiitták a maradék sörüket. Már a harmadikat itták, míg én az elsőnél tartottam. Vagyis most már a másodiknál. Biztos ez volt feltűnő nekik, mert vagy kettővel be szoktam előzni őket. De most csak apám járt az eszemben és a zöldfülű. Mégis mi az ördöghöz fogok kezdeni vele? – Ó, már értem, szóval Diane a legújabb titkárnőd?

− Ja.

− A többiek reakciója alapján már megdugtad.

Bólintottam.

− Ja.

− Na és, milyen a csaj?

− Jó.

− Jó? Ennyi? És mi lesz a részletekkel?

− Kurvajó! – vágtam rá. Most nem akartam erről beszélni. Egyáltalán nem akartam erről beszélni, mert elég volt csak Diane-re és a szájára gondolnom, és a farkam már követelőzött is a jussáért.

− Ugyan már, Tony! Miért nem meséled el nekünk, cimbi? Tényleg belezúgtál?

Csúnya fintort lövelltem Ryan felé és úgy döntöttem, hogy elmesélem, mi történt, mert úgysem hagynak addig békén. Éppen belekezdtem a mondandómba, mikor meghallottam egy gyönyörűen csilingelő hangot. Rögtön a színpad felé fordítottam a fejem, de a tömegtől nem láttam semmit onnan, ahol ültünk. Így felálltam, és nem törődve a többiek rosszalló megjegyzéseivel, elindultam a színpad felé. Látnom kellett, kihez tartozik ez a gyönyörű hang. Az emberek a színpad köré zsúfolódtak, nehéz volt utat törni magamnak, de nem érdekeltek a bunkó beszólások. Általában elég volt csak csúnyán az emberekre néznem, és azok máris visszavonulót fújtak. És akkor megpillantottam! „Istenem, de gyönyörű!” – gondoltam. „Ha azok az ajkak ilyen gyönyörűen énekelnek, vajon mire képesek még ilyen tökéletesen?” A farkam nekinyomódott a farmerom cipzárjának. „Ha így folytatódik az este, holnapra szép cipzármintás lesz a nagyfiú!”

Amikor megláttam, abban a pillanatban tudtam, hogy ő a megfelelő nő arra az éjszakára. Egyszerűen meg kellett őt ismernem közelebbről. Gitározott és egy lassú dalt énekelt, szerelemről és csalódásról. De nem igazán figyeltem a szövegre. Sokkal jobban érdekelt az elém táruló látvány. Teljesen más volt, mint azok a deszka alkatú szőke Barbie babák, akiket általában megdöntöttem. Hosszú, barna haját lófarokba kötötte, melyből kiszabadult tincsek keretezték gömbölyű arcát. Szemében könnyek csillantak meg, ahogy beleélte magát a dalba. Egy széken ült, de így is látszott, hogy egészen apró termetű, legalábbis hozzám képest. Gömbölyded formái beindították a fantáziámat. Úgy gondoltam, talán itt az ideje kipróbálni valami újat. Félreértés ne essék, nem egy tonnadonnáról volt szó, csak egyszerűen más volt. És én meg akartam kapni. Még közelebb vergődtem a színpadhoz és igyekeztem elkapni a tekintetét, ha csak egy pillanatra is. A legtöbb nőnél elég volt egy pillantás és már le is csusszant a bugyijuk, de ő nem nézett az előtte ácsorgó tömegre, így nekem sem sikerült elkapnom a tekintetét. Lágyan énekelt, szemeit végig a gitárján tartotta. De nem hagytam annyiban a dolgot. Miután befejezte a dalt, felállt és meghajolt. Könnyek csorogtak végig az arcán, miközben a tömeg őt éljenezte. Nem csak nekem tűnt fel ez a csoda. Egy göndör, vörös hajú csaj lépett oda hozzá és levezette a színpadról, aztán beültek egy boxba. „Itt az idő!” – gondoltam, és kutatva körbejárattam a tekintetem a helyiségen. Az előbbi tömeg már szétszéledt, csak egy egyetemistákból álló, részeg társaság lézengett a színpad előtt, és az egyik társukat biztatták. Megállítottam az éppen arra járó pincérnőt és megkértem, mondja meg a kis barnának, hogy a ma esti fogyasztásukat én állom, ha hajlandó velem táncolni egyet. A nő először furcsán nézett rám. Nyilván nem szokott hozzá ilyen kérésekhez, vagy egyszerűen csak azt gondolta, hogy egy idióta vagyok. De aztán csípőre vágta az egyik kezét, a másikat meg az orrom alá dörgölte. Valamiért erős deja vu érzésem támadt, de nyomtam egy százast a markába. „Tényleg egy idióta vagyok!” A pincérnő belegyömöszölte a százdollárost a melltartójába, miközben kihívóan engem fixírozott. Rám kacsintott, aztán kecsesen odalibegett a két csajhoz.

Az a másik sem volt rossz. Még egy édeshármasban is szívesen benne lettem volna. Sőt! Néhány méterre tőlük, de látótávolságon belül vártam a fejleményekre. A pincérnő felém mutatott, mire én a megszokott bugyiletoló pillantásommal néztem a copfos barnára, egy mosoly kíséretében. Visszamosolyogtak, mindketten. Ez jó jel! A pincérnő vigyorogva szambázott vissza hozzám és közölte, hogy a hölgyek köszönik, de nem élnek az ajánlatommal. „Mi a fasz van?” – pislogtam értetlenül „Mi az, hogy visszautasítottak? Engem soha, senki nem szokott visszautasítani!” El tudják képzelni, mit éreztem akkor? Feléledt bennem a vadászösztön, talán jobban, mint valaha. Ha én meg akartam kapni valamit, akkor azt megkaptam. Nem ismertem lehetetlent, ha valami kellett, azt megszereztem. Sarkon fordultam és visszakullogtam a többiekhez, de nem adtam fel. Max, Ryan és Jason közben minden bizonnyal újabb kör sörnek néztek a fenekére, mert már egész jól mulattak.

− Mi van, kölyök? Már azt hittük, megvolt a pizsiosztás! – vihogta Jason. Leültem Max mellé és felhajtottam az egyik üveget a négyből, ami ott sorakozott előttem.

− Szóval, akkor mi újság Diane-nel? – kérdezte Max újra felém fordulva, tekintete kíváncsiságtól izzott.

− Semmi! – motyogtam. – Zárjuk le a Diane-témát, oké? – vágtam oda nekik, és felhajtottam a következő üveg sörömet.

− Hé, haver, higgadj le!

− Mert? Különben mit csinálsz, Ry? – Ryan bunyóra készen ugrott fel az asztaltól és villámokat szórt a szeme. – Haver, azt hiszem már nem kéne többet innod, Cassie nem örülne neki, ha kipingált képpel mennél haza! – vetettem oda neki, mit sem törődve a haragjával. Végül is nem tudtam, min rágott be annyira. Azt már mindannyian tudtuk, ha Ryan sokat iszik, akkor bevadul, mint egy felbőszült bika. Olyankor képes volt mindenkibe belekötni, csak a bunyó kedvéért. Szerencsére Cassie-nek sikerült helyre tennie őt. Ry fülig szerelmes volt a húgomba, de a haragjától félt. És ezzel nem csak ő volt így. Az én barátom négy évvel ezelőtt Cassie-t választotta az alkohol helyett. Ha akkor nem találja el őket Ámor nyila, Ryan mára alkoholista lenne.

− Elég legyen, fiúk! – mordult ránk Jason. – Azt hiszem, itt az ideje véget vetni a ma estének. Már valóban eleget ittunk. Részemről, én nem akarom, hogy Hannah kizárjon! – Azzal felállt, és dobott néhány bankjegyet az asztalra. − Gyere Ry, neked is az asszonyod mellett a helyed! – Karon ragadta Ryant, aki már alig állt a lábán, aztán kezet nyújtott először Maxnek, aztán nekem. – Szevasztok, srácok! Holnap találkozunk az irodában, Tony!

Bólintottam, aztán a két házasember otthagyott minket. Max felé fordultam.

− Nos? Meddig maradsz?

− Az a helyzet, Tony, hogy úgy tűnik, örökre. Épp munkát keresek.

− Mi történt? Hiszen azt mondtad, hogy a hadsereg az életed!

− Változnak az idők! – motyogta elmélázva, és felhajtotta a sörét. – Megnősülök, haver! – Fröcsögve köptem ki a sörömet és Maxre vigyorogtam, nem akartam hinni a fülemnek.

− Mi van?

Bólintott.

− Ja!

− Úgy tűnik, Hailey nagyon az ujja köré csavart!

− Ja!

− Asszem… talán… esetleg fejleszthetnénk a közös szókincsünket! – Mutatóujjammal először Max felé intettem, aztán magamra. Max rám vigyorgott, összekoccintottuk az üvegeket és felhajtottuk a sörünket. Megveregettem a vállát. – Hát akkor gratulálok, haver!

− Kösz!

− Nem tűnsz különösebben boldognak.

− Ja – motyogta, és egy félmosolyt villantott rám. – Be vagyok szarva, Tony! – vallotta be.

− Szereted Hailey-t? – kérdeztem, bár úgyis tudtam a választ. Szótlanul bólintott. – És ő is szeret téged? – Újra bólintott. Megnyugtató volt, hogy tudja. – Így van! Világ életetekben imádtátok egymást, akkor most mi a fészkes fenétől félsz?

− Terhes.

− Mi van? De hisz csak tegnap jöttél meg, nem?

− De… – jött a válasz, ami nem volt túl meggyőző.

− Akkor ki a kölyök apja?

Ekkor Max felém fordult, és a szeme éppen olyan villámokat szórt, mint az imént Ryané. „Mi van ezekkel a Reynolds srácokkal?”

− Ne merészeld róla azt feltételezni!

− Nem értelek, Max. Azt mondod, terhes, de te már egy éve nem voltál itthon, mégis mire kéne gondolnom? Jártam biológiára, te talán kihagytad azt az órát?

− Nem szed tablettát, és tegnap gumi nélkül szexeltünk.

„Ja, így már minden világos!”

− Max, ez még nem jelenti azt, hogy terhes. Egyes párok évekig próbálkoznak.

Max dobott néhány bankjegyet az asztalra, mint az imént Jason, aztán felállt.

− Én most hazamegyek, Tony. Hailey-vel még nem sikerült bepótolnunk az elmúlt évet.

− Gondoskodsz a következő Reynolds-csemetéről? – vigyorogtam.

− Ja. Végül is már tök mindegy, nem?

− Hé, Max! – kiáltottam utána, mikor ellépett az asztaltól. – Jó apa leszel, akárcsak Ryan! – Jó katonához híven szalutált, aztán magamra hagyott. Bambán bámultam magam elé. „Mégis mi a franc történik? A haverjaim sorban megnősülnek és gyerekeket gyártanak. Elment az eszük?” Újabb üveg sört hajtottam föl, amikor a félig lehunyt pilláim alól megpillantottam azt a dögös barnát. A barátnőjével éppen a mosdó felé vették az irányt. „Eljött az én időm!” – gondoltam. Felálltam az asztaltól és utánuk merészkedtem.

A mosdók a pinceszinten voltak, egy hosszú folyosón. Bár a bárban még mindig sokan voltak, idelent alig lézengett néhány betintázott seggfej. Már én is éreztem a fejemben a legurított sörök hatását, de nem érdekelt különösebben. Tudtam, hogy mit akarok, és nem voltam hajlandó anélkül hazamenni. A női mosdóval szemközti falnak támaszkodtam és vártam, hogy kilépjen rajta legújabb hódításom tárgya. Vagy tíz perce álltam már ott a falnak dőlve, mire nyílt az ajtó. Felkaptam a fejem, és tekintetem találkozott a szépséges barnáéval. Most jobban megfigyeltem, nem lehetett több egy hatvannál, még magassarkúban is max a vállamig ért. Zöld szeme most már vidámságtól csillogott, és egy kicsit mintha spicces lett volna. Szűk farmert viselt és egy pántos fehér topot, ami szépen kihangsúlyozta gömbölyded formáit. Alaposan végigmértem a tekintetemmel, miközben csak álltunk egymással szemben. Nem mozdult, és én sem mozdultam. Néhány másodperc után újra a szemébe néztem. Felhúzott szemöldökkel meredt rám.

− Talán nem tetszik valami? – kérdezte fejét oldalra billentve.

− De, nagyon is tetszik! – vágtam rá vigyorogva és ellöktem magam a faltól, hogy közelebb kerüljek hozzá.

− Akkor jól nézz meg, mert most láttál utoljára, seggfej. – „Uh, ez fájt.” A szívemhez kaptam, mire ő felszegte az állát és elviharzott.

− Ne vedd a szívedre, édes! – nyávogta a dögös vörös. – Épp most hagyta el a vőlegénye, kicsit ki van akadva. – Közelebb lépett, és karmazsinvörösre mázolt ajkát minden előzmény nélkül az enyémre tapasztotta, miközben bal kezével megmarkolta a mogyoróimat. Felszisszentem, mert a farkam még mindig követelőzőn nyomódott neki a cipzáramnak. „Muszáj kefélnem még ma este, mert szétrobbanok.” – De én szabad vagyok, édes, és nem lenne ellenemre egy gyors numera a férfimosdóban. – Nem várt válaszra, egyszerűen ledugta a nyelvét a torkomon, felszisszentem, ahogy megragadta kemény farkamat – Nocsak, úgy tűnik, neked sem lenne ellenedre a dolog.

És akkor olyat tettem, amit azelőtt még soha. Na? Mit gondolnak? Bizony. Megfogtam a dögös vöröst a vállánál fogva, és gyengéden arrébb taszítottam. „Én marha. Itt a kínálkozó alkalom és kihagyom.” Megráztam a fejem és feltettem azt a kérdést a vörösnek, amit senkinek nem javaslok hasonló szituációban.

− Hogy hívják a barátnődet? – Na, mit gondolnak, mi volt erre a reakció? Igen, eltalálták. Akkora pofont kaptam, mint még életemben soha, és ha ez nem lett volna elég, az a kis ribanc a térdével alaposan eltalálta a legbecsesebb kincsemet. Ordítva görnyedtem össze a padlón, a mogyoróimat szorongatva. „Azt hiszem, ez a bige most megoldotta az Edwards név örökítésének a kérdését. És azt hiszem, hogy már szexelni sem akarok ma este.”

Még fetrengtem néhány percig a földön, aztán mikor már enyhült a golyóimban lüktető fájdalom, visszamerészkedtem a buliba. Körbejártam az egész klubot, de már nem láttam sehol a kis barnát. „Hát ezt most jól elbasztam” – gondoltam. Visszaültem az asztalunkhoz, és az este további részében igyekeztem az alkoholba fojtani a bánatomat.

Harmadik fejezet

Hasogató fejfájással ébredtem, és az ágyékom is sajgott. Összepréseltem a szemeimet. Képtelen voltam kinyitni, túl világos volt. Jobb kezemmel tapogatóztam körbe az ágyon. Valami melegséget éreztem magam mellett. „Ez nem lehet.” Kipattantak a szemeim. „A rohadt életbe, ki a franc ez itt mellettem?” Átfordítottam a fejemet a másik oldalra, hogy kikászálódjak az ágyból, de a másik oldalamon is feküdt valaki. Felemeltem a fejem és felkönyököltem, hogy jobban körülnézhessek. És ekkor jött a döbbenet. Mellettem mindkét oldalt egy gyönyörű nő feküdt, egy szőke és egy fekete. Az ágyam végében, a lábamnál, egy férfi. Ingerülten ráztam meg a fejemet. „Mégis mi a faszt műveltem én itt?” Csak arra emlékeztem, hogy a mosdó előtti incidens után visszamentem a bárba és folytattam a piálást. Azután semmi. Teljesen üres volt az agyam. Nem tudtam, hogy hol, mikor és miért szedtem föl ezeket a fazonokat, még a nevüket sem tudtam, de aztán arra jutottam, hogy jobb, ha nem is kérdezem meg. A lábammal megtaszítottam az ágyam végében fekvő férfitársamat, miközben csak az járt a fejemben, vajon mi a csudát műveltünk itt az éjszaka. Főleg miután az a vörös úgy elintézte a golyóimat. Leesett az ágyról és idegesen pattant föl.

− Mi a fasz van már? – Rémülten nézett a szemembe. – Te meg ki a fasz vagy?

− Hé, cimbora. Ezt én is kérdezhetném tőled, főleg, mert az én hálószobámban vagyunk, de mivel hölgyek is vannak a társaságunkban, talán illene mellőzni a csúnya beszédet. – Igyekeztem higgadt maradni, pedig korántsem voltam az. Mielőbb ki akartam rúgni az otthonomból ezeket az idegeneket, és elfelejteni ezt az egészet. Részben megnyugtató volt a gondolat, hogy nem csak én nem emlékeztem a történtekre. Mondom. Részben.

− Ismered ezeket a csajokat? – kérdezte. Megráztam a fejem.

− Sosem láttam még egyiket sem.

− Szuper, mert én sem. – „Igen ez valóban nagyszerű” – gondoltam. „Vajon volt annyi eszem, hogy használjak gumit? Lefeküdtem velük egyáltalán?” Megrémültem. Annyira ideges lettem attól, hogy ilyen felelőtlen voltam. Jasonnak igaza volt. Életemben akkor gondoltam először arra, hogy valóban ideje volna felnőni, és felelősséget vállalni a tetteimért. Míg mi idegen cimborámmal próbáltunk napirendre térni az elmúlt éjszaka fölött, addig a hátam mögött a csajok is felébredtek.

− Mit keresel te itt? – kérdezte az egyik ingerülten. Hátrafordultam. Ezt muszáj volt látnom. Két nő, amint egymásnak esik. Kiszálltam az ágyból, volt rajtam bokszeralsó, vagyis nem anyaszült meztelenül aludtam mellettük. „Ez vajon azt jelenti, hogy nem történt semmi?” Az ismeretlen cimborámmal együtt vártuk a fejleményeket. Csak néztük a két nőt. Az egyik kicsit idősebbnek tűnt nálam, de a másik jóval fiatalabbnak. Mindenesetre úgy tűnt, hogy ők jól ismerik egymást. A két nő néhány percig csak mérgesen méregette egymást.

− Ezt én is kérdezhetném tőled, anyu.

Amikor a kiscsaj kimondta az utolsó szót, totál padlót fogtam, és nem én voltam az egyetlen. „Anya és lánya? Ezt nem hiszem el.” Fejemet a tenyerembe hajtottam és megdörgöltem az arcomat. Mire felemeltem a fejem, már csak az ajtócsapódást hallottam idegen cimborám mögött. „Szuper, még magamra is hagy, micsoda egy szerencsétlen pöcs.”

Kicsit félve szakítottam félbe az ágyamban fekvő félmeztelen nőket, egyáltalán nem hiányzott, hogy rám zúdítsák a mérgüket. Megköszörültem a torkom, hogy felhívjam magamra a figyelmüket.

− Elnézést, hölgyeim – motyogtam. Mindketten felém kapták a fejüket, és mosolyra húzódott az ajkuk. Újra megdörgöltem az arcom. A hajszínüket és a néhány évnyi korkülönbséget leszámítva tök egyformák voltak. Mindketten igazán szépek. De nem akartam tovább az ágyamban tudni őket, viszont muszáj volt megtudnom, történt-e valami az előző éjjel. – Azt hiszem, itt lenne az ideje, hogy távozzanak, nekem munkába kell mennem – közöltem velük. A fiatalabb szó nélkül kiszállt az ágyból, és a lepedőt magára tekerve elindult a fürdőszobába. Mikor becsukta maga mögött az ajtót, a másik nőre meredtem. – Elárulná, hogy mi az isten történt?

− Semmi – válaszolta kedvetlenül, aztán ő is kiszállt az ágyból, és elkezdte magára kapkodni a ruháit. Közelebb léptem hozzá és megragadtam a karjánál fogva.

− Kérem, muszáj tudnom, hogy mi történt. Ha emlékszik valamire, mondja el. Bántottam valamelyiküket?

Megvonta a vállát, és tovább folytatta az öltözködést. Hallgatott. Engem meg kikészített a síri csend.

− Csak arra emlékszem, hogy a bárban ittunk együtt néhány italt. A lányommal éppen anya-lánya napot tartottunk, de én úgy emlékszem, hogy hazaküldtem őt.

− Nézze, szörnyen röstellem, de én semmire sem emlékszem. Történt valami… köztünk az elmúlt éjjel?

− Nem tudom – felelte és sírva fakadt. „Jaj, csak ezt ne.”

− Kérem, ne sírjon! – végigsimítottam a haján, és leültem mellé az ágy szélére. – Ha ez megnyugtatja, én tiszta vagyok, soha senkivel nem voltam még gumi nélkül. És a múlt hónapban voltam kivizsgáláson.

Bólintott, de továbbra is sírt és remegett.

− A lányomat tizenhét évesen szültem, ő tegnap volt tizenhét. Soha, senkivel nem voltam még az apján kívül, és ha jól tudom, ő szűz, vagy legalábbis az volt. Istenem, hogy lehettem ennyire felelőtlen? Nem akarom, hogy neki ugyanazt az életet kelljen élnie, mint nekem. – Mellkasomra vontam a nőt, hogy próbáljam megnyugtatni.

− Nézze, kiállítok egy csekket. Menjenek el orvoshoz, és vizsgáltassák ki magukat. És azt hiszem, az lesz a legjobb, ha többé nem találkozunk, ha nem keressük egymást.

− Ó igazán? És mi van, ha teherbe ejtetted valamelyikünket? – vágott vissza hirtelen, amin egy picit meglepődtem. De aztán beláttam, hogy igaza lehet. Kiállítottam mindegyiküknek egy húszezer dollárról szóló csekket. Drága kaland volt. Baromi drága. Főleg, hogy még csak nem is emlékeztem arra, ami történt. Kezébe adtam a csekkeket és meg akartam adni a telefonszámom, hogy azon keressenek, mert ha úgy van, gondoskodni akarok a gyerekemről. Széles vigyor ült ki a nő arcára, amikor meglátta a csekken lévő összeget, aztán nem is várta meg, hogy bármit is mondjak, bedörömbölt a fürdőszobaajtón a kiscsajnak. Az kilépett az ajtón már felöltözve, és megindultak a kijárat felé. Szóra nyitottam a számat, de aztán becsuktam, mert mindez mindössze néhány másodperc leforgása alatt történt. Eltették a csekkeket és eltűntek. Próbáltam észhez térni. Elgondolkodtam, mégis mi a franc volt ez? Valóban az volt, aminek elsőre látszott, vagy ez a két nő alaposan átbaszta a fejemet? Szégyen ide, szégyen oda, még ha egy vagyonba került is, jobban örülnék az utóbbi lehetőségnek.

Azt a barnát azóta sem tudtam kiverni a fejemből. Az elmúlt éjszaka is vele álmodtam. Velem ilyen azelőtt még sohasem fordult elő. Nem tudtam, mit tegyek, hiszen nem ismertem őt. Semmit sem tudtam róla, csak azt, hogy akarom.

Az ébresztőóra csipogása térített vissza elkalandozott gondolataimból. Kikapcsoltam és beálltam a zuhany alá. Nem tudom, meddig eresztettem magamra a forró vizet, de jó ideig, az biztos. Közben próbáltam megerőltetni az agysejtjeimet, már ami még megmaradt az előző napi piálás után. De hiába próbálkoztam, egyszerűen semmi nem jutott eszembe. Csak az, hogy folyamatosan döntöttem magamba az alkoholt. Mindössze annyi rémlik, hogy nemcsak sört ittam. „Ez nem mehet így tovább, véget kell vetnem ennek, mert még igaza lesz Ryannek és még megégetem magam.” Dühös voltam magamra, és ezt muszáj volt kiadnom. Összeszorított ököllel vágtam oda a csempére. Ha abban a percben ott lett volna velem valaki, akkor tutira megkérem, hogy húzzon be egy ekkorát a képembe. De egyedül voltam. Lehajtott fejjel álltam, miközben a forró víz végigégette a bőrömet. Mikor már nem bírtam tovább, elzártam a vizet. Kiszálltam a zuhany alól, és mindössze öt perc alatt felöltöztem. Épp a nyakkendőmet próbáltam megkötni a tükör előtt, amikor megcsörrent a mobilom.

− Igen?

− Szevasz, kölyök. Gondoltam, talán szükséged lenne egy fuvarra.

Összeszorítottam egy pillanatra a számat és elszámoltam magamban háromig, mielőtt megszólaltam. Ebből a „kölyök” dumából már rohadtul elegem volt.

− Helló, Jason. Mégis miből gondoltad?

− Abból, hogy fél nyolc, és még mindig idehaza vagy.

− És ezt miből gondolod?

− Abból, hogy a kocsid mellett állok, ami a házad előtt parkol.

− Adj egy percet! – mondtam végül, és kinyomtam a telefont.

Jason jó fej volt reggel. Képzeljék, egyáltalán nem is piszkált az előző este miatt. Meg is lepődtem rajta. Igaz, nem én voltam az egyetlen, akinek fuvarra volt szüksége. Mikor beültem a kocsiba, Ryan már a hátsó ülésen nyöszörgött. Neki sem lehetett jobb éjszakája, mint nekem. Útközben Jason megállt a Starbucks előtt és feltankolt kávéval. Vagy hármat megittunk fejenként az irodáig. Az alkalmazottak előtt mégsem nézhettünk ki úgy, mint akik egy elvonóról szöktek meg. Nem szóltunk egymáshoz egész úton, még akkor sem, amikor kiszálltunk a kocsiból az iroda előtt. Felnéztem az épületre, amit apám és Brian közösen terveztek.

A főbejárat felett arany betűkkel álló felirat apám ötlete volt: Edwards & Reynolds House. A főbejárat egy hatalmas üvegportál két forgóajtóval, melyek előtt vörös lábtörlő köszönti az épületbe lépőket a cég logójával és ugyanazzal a felirattal, ami a homlokzaton is látható. Beléptünk az épületbe. Az előcsarnok egyelőre kongott az ürességtől. A szürke márványpadlón kopogó cipőink hangja visszhangzott. A kollégák jó része az utolsó pillanatban szokott beesni. Csupán egyetlen ember árválkodott a recepciós pult mögött: Carry. Vastag pamutsállal a nyakában úgy nézett ki, mint aki Szibériába készül. Elvégre még csak szeptember eleje volt, és reggelenként is legalább tizenkét fok.

− Jó reggelt, Carry! – köszöntöttük szinte egyszerre a recepcióst, aki már vagy húsz éve csinálja ugyanazt. Kedvesen mosolyog az érkezőkre és útbaigazítja őket. Most álmatagon emelte fel a fejét, orra és szemei vörösek voltak, teáscsészéjét két kézzel szorongatta. Lehúztuk a beléptetőkártyánkat a pult mellett.

− Jó reggelt, Mr. Edwards, Mr. Reynolds, Mr. Clark! – köszöntött Carry orrhangon egyesével minket. – Mr. Edwards, elnézést uram, de az édesapja arra kért, hogy szóljak önnek, hogy először az ő irodájába menjen ma reggel, mert beszélni szeretne önnel.

Bólintottam és elindultam a lift felé, ahol Jason és Ryan már vártak. Amíg a liftre vártunk, hangos kopogásra lettem figyelmes, ami nagyon nem tett jót a lüktető fejemnek. A hang irányába fordultam, mely nem volt más, mint egy tűsarkú kopogása a márványpadlón. A ragyogó fekete tűsarkú tulajdonosából nem láttam túl sokat, mert Carry-hez fordult a recepciónál, és a pultra támaszkodott a tenyerével. Barna, hosszú haja copfba volt kötve, és szürke nadrágkosztümöt viselt. Még hátulról, tizenöt méter távolságból is biztos voltam benne, hogy ehhez a csodás alakhoz egy gyönyörű arc társul, de nem volt időm nézegetni és megismerni, mert közben leért a lift. Nekem pedig apámnál volt jelenésem, és az öregem nem szerette a késést.

− Láttátok azt a csajt a recepciónál? – kérdeztem Ryant és Jasont. Ry csak rázta a fejét.

− Tony, jó, ha az orromig ellátok ma reggel. Szétmegy a fejem – hunyorgatott, fejét a kezeibe temetve.

− Mi van, Cassie nem gyógyított meg az éjjel?

− Pofa be, Tony! Tudod, a húgod kicsit ki volt akadva, még az ágyamból is kirúgott éjszakára. Azt mondta, hányingere van a szagomtól és azt sem akarja, hogy én lehányjam.

Együttérzőn megveregettem a vállát, de nem tudtam közben elfojtani a vihogásomat. Időközben Jason kiszállt a huszadikon a könyvelési osztályon, mi meg folytattuk az utunkat a legfelső szintre. Mikor kinyílt a liftajtó, Diane vigyorgott ránk, és felállva köszöntött bennünket.

− Jó reggelt, Mr. Edwards! Jó reggelt, Mr. Reynolds!

− Jó reggelt, Diane! – mondtuk egyszerre, aztán Ryan elindult jobbra a rövid folyosón a saját irodája felé. Bedobtam az asztalomra a táskámat és odaszóltam Diane-nek: