Bővített újrakiadás

Copyright © Borsa Brown, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-72-8

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021 • Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Párban Nápolyban, 2022 • Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022 • Védelem, 2023

The Arab, 2023

Bajban Dubajban, 2023

Misszió, 2023

Író leszel, 2024

Maffia-trilógia 1–3. – javított, bővített kiadás, 2024

Szenvedély Sevillában, 2024

Spanyol tűz-sorozat 1–3., 2024–2025

Az Arab-sorozat 0–7., 2015–2025

Sapho 1–3., 2020–2025

Jakuza – Festék a bőrön, 2026

Balatoni bókok, 2026

1. FEJEZET

VIRGINIA

Az asztalnál ülök, és a hatalmas, kiterített térképet figyelem. A ceruza végét rágcsálom, és arra gondolok, bárhova bökök is, igazságtalanság lesz a részemről.

Márpedig valahova bökni fogok, a rossebbe is!

Afrika? Ausztrália? Kínomban felnevetek, mert még akár az Északi-sark is szóba jöhet. Ahogy most áll a helyzet, a Holdat is megcéloznám.

Istenem, hogy történhet ilyesmi az ember lányával?

Milyen különös az élet. Úgy érzed, kerek egész minden, csodás állásod van, jóképű pasid, szerető szüleid… És egy dög húgod. Olyan, aki összefekszik a te jóképű pasiddal!

Csoda, hogy nem öltem meg.

Bár ez csak annak köszönhető, hogy tétováztam, melyiket nyiffantsam ki előbb. És még volt képe mentegetőzni: „Ó, Virginia, ez csak úgy megtörtént! Nem jelent semmit! Az ég szerelmére…” Úgy sikítozott, mintha őt érte volna valami csapás! Mondjuk, éppenséggel érhette is volna, ha apám nem csimpaszkodik bele a karomba, amit ütésre emeltem.

Mi a francnak ekkora térkép?

Európa! Az lesz az! Itt hagyom a francba ezt a szánalmas New Yorkot.

Virginia! New York nem szánalmas. Te vagy az!

Meghajtom a térképet, most már csak Európa van előttem. Alaposan megnézem, sok ország, sok kultúra. Sosem jártam még Európában.

Ez is!

Huszonnyolc éves vagyok, de az Államokat még el sem hagytam. Virginia Angels, a huszonnyolc éves állatorvosi asszisztens, aki lófüttyöt sem látott még a világból, és akit hülyének lehet nézni.

Na igen, ez vagyok én!

Dühömben, csukott szemmel, a kelleténél erősebben bökök a térképre. Várok pár másodpercet, majd óvatosan kinyitom a szememet. Nagy kékséget látok először, így elfintorodva állapítom meg, lehet, hogy újra pécéznem kell, mert a tenger közepére mégsem száműzhetem magamat.

Na jó, végül is ott egy sziget…

Szardínia.

Pff… Az nem egy hal?

Jó, hallottam már róla, hogy van egy ilyen nevű sziget is, de most komolyan erre böktem? Miért nem Párizs? Vagy esetleg London? Ott még a nyelv is rendben lenne.

– Szardínia, Szardínia… – mormogom, miközben gyorsan rákeresek a laptopomon.

Olaszország!

Hát persze, oda tartozik!

Ha korbáccsal fenyegettek volna, sem tudom megmondani. Megdörzsölöm a szemem, és erősen fontolgatom, hogy újat bökök, de ezt nem tehetem meg, mert akkor, ismerve magamat, addig bökdösnék, míg tényleg Párizsra vagy Londonra esne a választásom. Megbeszéltem magammal, hogy most az egyszer a sorsa bízom ezt a dolgot. A ceruzára. És a ceruza egy olasz szigetet jelölt meg nekem.

Lássuk csak! Mit is tudok az olaszokról? Szeretik a tésztát és jó a pizzájuk. Ezzel az erővel én is lehetnék olasz, úgyhogy ideje az ismereteimet bővíteni. Nagy kár, hogy egy olaszt sem ismerek. Még az olasz negyedbe is csak kábé háromszor jutottam el életem folyamán, akkor is csak azért, mert cipőt akartam venni. És ugye abban elég jók… Na! Még egy dolog, amit tudok róluk.

Tészta, pizza, cipő…

Elhatározom, hogy új dolgokkal fogom bővíteni ezt a sort, de amikor beugrik, hogy „maffia”, inkább nem agyalok tovább. Visszasandítok a térképre, és felszisszenek, amikor rájövök, hogy az a rossz hírű Szicília épp Szardínia alatt nyugszik.

Kivégzés és szardíniás doboz.

Ez most nem tudom, miért jutott eszembe, de elég aggasztó az is, hogy eszembe jutott.

Jobb lesz, ha valami hivatalos helyen nézek utána ennek a Szardínia szigetnek, mert nincs kecmec, ha a végzet úgy hozta, hogy ott landolt a ceruzám hegye, nekem is ott a helyem.

Csöngetnek az ajtómon, egyből tudom, hogy anyám az, már a csöngetéséről megismerem, ugyanis a csöngetésnek több formája van.

Az első, amikor éppen csak egy picit megnyomja az érkező illető. A második típus, aki ezt az „éppen hogy” dolgot rövid sorozatban teszi. A harmadik egy határozott, néhány másodpercig tartó hangot hallat. (Bevallom, ez az egyetlen csengetésforma, ami nem zavar.) És a negyedik, aki rátámaszkodik a gombra, hogy a lakó szívinfarktust kapjon.

Nos… Anyám a legutóbbi kategóriába tartozik, ugyanis mire a bejárathoz érek, ölni tudnék. Felrántom az ajtót, anyám erőltetett mosollyal áll előttem.

– Anya! Az isten szerelmére! Már mondtam neked, ha csak egy picit nyomod meg a csengőt, azt is hallani fogom!

Elfogadhatnám anyámnak ezt az egy hibáját, ugyanis több nincs neki. Közepes termetű, nem mondanám, hogy az utolsó divat szerint öltözik, de van benne valami, amitől még így ötvenévesen is megbámulják az utcán. A válláig érő hajára költ a legtöbbet, hetente kétszer jár fodrászhoz száríttatni a világosbarna tincseit. Nem emlékszem, hogy valaha ennél jobban sminkelte volna magát. Egy kis arcpír, szempillaspirál, és máris ragyog a zöld szeme.

Anyámra hasonlítok. Legalábbis szerinte. Szerintem ez leginkább a szemem, a hajam meg a termetem tekintetében merül ki. A személyiségem azonban egészen más.

– Jól van na! Azt hittem, alszol.

– Már hogy aludnék? Reggel kilenc óra van!

Mintha nem tudná, hogy mindig hajnalban kelek. Hol a munka miatt, hol azért, hogy egy kicsit kocoghassak a Central Parkban.

Bejön, lehajítja a táskáját, miközben alaposan megnézem magamnak. A szokásos. Emelt talpú csinos cipő, térdig érő szoknya, gondosan betűrt blúz. Igazi New York-i dáma, pedig még csak meg sem engedhetné magának, ugyanis a családunkat nem igazán veti fel a pénz. Anyám kozmetikus, apám meg egy bútorüzletben eladó, de mégis mindig szépen éltünk.

– Nem dolgozol ma? – kérdem szelíden.

– Ha a lányomnak szüksége van rám, akkor nem.

– Ugyan már, anya! Hagyjuk ezt!

– Ne hagyjuk, Virgi! Egy hónapja történt! Azóta vagy a munkahelyeden aszalódsz, vagy itt a lakásban. Be sem teszed hozzánk a lábadat!

– Tudod, mi az oka!

– Az ég szerelmére! Brenda ugyanúgy a lányom, mint te!

Brenda a húgom. Huszonhat éves, és lefeküdt a pasimmal. Dióhéjban ennyit róla! Émelygek, ha csak rá gondolok…

– Tudom. Nem ezzel van a baj. Csak mivel ő otthon lakik, jó eséllyel összefutnánk, és azt inkább nem akarom.

Leülünk, ő egyenes derékkal, keresztbe tett lábbal, én meg meggörbülve, mint egy kérdőjel. Végigmér, elidőz az óriáspólómon, ami a térdem közepéig ér, mire gyorsan én is fölveszek valami nőiesebb pozíciót. Egyébként adok magamra, én is mindig csinosan öltözöm, sőt még a magas sarkú cipőket is kedvelem, csak valahogy ez a megcsalásos eset földbe döngölte az önbecsülésemet. Megtaposva érzem magam, mind szerelmi, mind családi oldalról, és ez látszik is rajtam.

– Mégis mit vársz? Dobjam ki? Megkapta a magáét, és ő is szenved!

Igazság szerint nem tudom, mit várok. Persze… Kidobni hogy is lehetne? És az sem kérdés, hogy apámtól meg anyámtól sem kapott szépeket. Voltaképpen nem várok el semmit, magamnak kell feldolgoznom ezt az egészet. Tisztában vagyok vele, hogy ha az ég a földdel összeér, Brenda akkor is a testvérem marad. Egyszer majd a szemébe kell néznem, és rendeznem kell vele a viszonyomat, de egyelőre nem megy.

– Anya! Ne kérj számon! Időre van szükségem.

– Persze, csillagom! Megértelek. Csak hát… aggódunk érted!

Én is aggódom magamért!

– Nem kell! Minden rendbe jön, csak jelenleg azt sem tudom, kinek az árulása fáj jobban. Brendáé vagy Philé.

Phillel két évet töltöttünk együtt. Szerettem. Vagyis lehet, hogy még most is szeretem, de meg tudnám ölni. Magas, szőke, vékony és olyan okos…

Ja! Eléggé, volt esze ahhoz, hogy a húgommal ágyba bújjon.

Egy befektetőcégnél dolgozik, maga a megtestesült határozottság és elegancia. Volt egy kutyája, akit gyakran hordott a rendelőbe. Szegény állat már nagyon beteg volt, a rosszindulatú daganat elburjánzott a testében. Végül el kellett altatni. Szóval Phillel az állatorvosi rendelőben ismerkedtünk meg…

– Azzal a disznóval ne foglalkozz! Pitiáner alak! Menjen a fenébe! Viszont a testvéreddel rendezned kell majd a viszonyodat.

Igaza van. Phil már a múlté. Azonnal kirúgtam, ki is költözött ebből a csodás albérletből. Szerencsére az eszébe sem jutott, hogy Brendával kapcsolatot kezdjen. Szép is lenne! Elképzelem, ahogy húsz év múlva ülünk egy családi ebédnél, húgom Phillel és a közös gyerekeikkel, én meg az új választottammal és a porontyainkkal. Bizonyára elgondolkodnánk rajta, mi lett volna, ha mindenki a helyén marad.

– Igen, anya – nyögöm, mert nincs értelme tovább nyújtani a szót. Ebben egyetértünk. Csak azt miért nem érti meg, hogy egyelőre nincs lelkierőm mindehhez? Egy hónap nagyon kevés. Ki tudja? Talán évekre lesz szükségem. – Apa jól van?

– Apád mindig jól van – legyint, mire felnevetek.

Ő is elmosolyodik, örül, hogy örülök.

– Elutazom, anya – csapok bele váratlanul a közepébe.

– Hova?

– Európába.

Jó ideig bámul rám, majd megköszörüli a torkát.

– Hova? – Nem felelek, szerintem nem a pontos úti célom érdekli. – Te most menekülni akarsz? Nem elég, hogy haza nem jössz, még el is futsz a világ túlfelére?

Lehetne menekülésnek is nevezni, de én képtelen vagyok rá. Sosem voltam az a könnyen feladós fajta, és számomra igenis kitartás és merészség, hogy hátat fordítva mindennek, kezdjek bele egy új kalandba.

– Tudtam, hogy hibának fogod tartani, de nem tudok már visszakozni. Mindent elintéztem.

Füllentek, de anyámmal kapcsolatban nincs más esélyem. Egyvalamit tisztel, és az a döntés. Amíg vacillál az ember, folyton befolyásolni akarja, de ha határoz, onnantól egy szava sincs.

– Ó! Tehát kész tények elé állítasz. – Némi szemrehányás van a hangjában, de nem hat meg. – Egyébként nem mondtam, hogy rossz döntés. Szükséged van a pihenésre, neked is jár szabadság. Miért ne tölthetnéd el Európában?

Felhúzza a vállát, tudom, most jön a hideg zuhany.

– Nem egy hétre utazom. Három hónapot tervezek.

– Az negyed év, Virgi!

– Tudom, mennyi idő a három hónap, anya.

– De mit csinálsz addig ott? Körbeutazod az egész kontinenst?

– Ami azt illeti, nem. Egy helyen leszek… Legalább gondolkodom, kirándulok… Szóval minden olyasmi, amit eddig nem.

– És a munkahelyed?

– Már szóltam.

Ebben végre nem hazudok. Ma jeleztem az állatklinikán, hogy hosszabb időre el kell utaznom családi okok miatt. Elnyúló egyeztetés után kiderült, hogy meg tudják oldani a helyettesítésemet. Persze az összes szabadságom rámegy, és lesznek fizetetlen napjaim is bőven, de nem érdekel. Van elég félretett pénzem. Ha Philt nem érdemeltem meg, akkor legalább ez az utazás jár nekem.

– És elengedtek?

– El – felelem nyersen.

Csücsörít a szájával, majd ismét végignéz rajtam, mintha el sem hinné, hogy ilyen lépésre szántam magam. Nem csodálom, mert én is nehezen emésztem még ezt a Szardíniát.

– És azt azért elmondod, hogy hova mész?

– Olaszországba.

– Rómába? – csillan fel a szeme.

– Nem. Egy szigetre. Szardíniára.

Ismét csücsörít, van egy olyan érzésem, hogy nagyon szeretne belekötni a dologba, csak nem tud. Pedig ha tisztában lenne vele, hogy még semmit sem léptem az ügyben, ezer és egy érvvel jönne.

– És mi lesz a lakással?

– Jézusom, anya! Mi lenne? Ki van fizetve előre egy fél évre. Még egy nyomorult papagájom sincs, úgyhogy nem hiszem, hogy nagy gondot okoz bezárni az ajtót, és elutazni. A számlákat majd online intézem.

Talán látja rajtam, hogy nem tréfálok, és ez bizony anya részéről azt is jelenti, hogy nem fogja kedvemet szegni.

– Jól teszed, Virgi! Ha úgy érzed, menned kell, akkor menj!

Kacsint, elneveti magát, majd körbenéz a nappaliban, mintha azon gondolkodna, hány naponta kell majd szellőztetnie.

2. FEJEZET

VIRGINIA

Nagyjából egész éjszaka a netet böngésztem, a sziget után nyomoztam. A következőket tudtam meg róla:

1: A halak szigete.

Ki hitte volna Szardíniáról?

2: Varázslatos sziget.

Félek, nehéz lesz elvarázsolnia…

3: Kristálytiszta strandok.

Végre valami jó hír.

4: Finom borok.

Azt biztos kihagyom.

5: Természetvédelmi területek, védett állatok.

Hm. Ez érdekes lesz. Imádom az állatokat!

Persze ezenkívül még rengeteg olyan pontot felsorolnak, ami egy turista számára csalogató lehet, de én még mindig nem vagyok róla meggyőződve, hogy jól választottam célpontot.

Nem te választottad, hanem a ceruza!

Elismerem, a képeket elnézve a hatalmába vett némi lelkesedés. Ha valóban olyan kék a tenger és csodás a természet, mint a fotókon, talán nem fojtom a tengerbe magam.

Szállás után kutatok, és erre a reménytelen helyzetre tekintettel elhatározom, hogy abban nem adom alább. A keresőbe parti házat írok be. Nem ám szobát vagy apartmant, hanem egy egész házat. Jó sok találatot kiad, de akad, amelyik azt is part mentinek nevezi, ami két kilométerre van a víztől. Végül megakad a szemem egy kőházon, amit lila leanderek és mirtuszok fognak közre. Hihető, hogy a parton van, ugyanis az ablakból is készült egy fotó, ami a csodás kék tengerre néz.

Ezt szeretném!

A leírás megfelel, az árral sincs gond, ezért gyorsan írok a tulajdonosnak, jelezve, hogy különleges bérlő vagyok, ugyanis három egész hónapra kivenném a házat. Remélem, azért ad némi kedvezményt. Ezek az európaiak mások, mint mi. Nálunk minél többet veszel, annál kevesebbet fizetsz, de ott? Ki tudja?

Mindenesetre jó darabig várnom kell, mert ugye számolok az időeltolódással is. Bízom a sikerben, mert sem időm, sem energiám további szállások után kutakodni.

Csipog a telefonom, a kijelzőre nézek, látom, hogy a húgom írt.

Anya mondta, hogy elutazol. Ugye nem miattam? Virgi, ne csináld ezt! Ezerszer megbántam. Pillanatnyi elmezavar volt. Testvérek vagyunk! Annyira hiányzol! Kérlek, beszéljük meg! Szeretlek! ♥

Elsírom magam, mert nekem is hiányzik. Nem mondhatnám, hogy a világ legjobb testvérei vagyunk, de szeretjük egymást. Ennek ellenére is állíthatom, hogy baromságokat ír. Mi az, hogy pillanatnyi elmezavar? Szerintem a szexet nem egy pillanat alatt zavarták le. És még megkérdezi, hogy miatta-e?

Nem! Magam miatt!

Kinyomom a mobilt, még nem akarok neki válaszolni. Majd egyszer… talán… valamikor… Ha már nem hasogat a szívem a nevétől is.

Jelenleg egy kalapáccsal azonosítom, ami hol a fejemre mér ütést, hol a bensőmet roncsolja.

Újabb hasznos óra következik, mert repülőjegyeket nézegetek. Több mint tíz órát fogok utazni, és ez kissé elbizonytalanít. Utálom a repülést. Főképp most fogom utálni, hogy kontinenseket kell ugrani. Ott az óceán. Ha ott lezuhansz, akkor neked annyi. Persze a szárazföld sem más, de akad némi remény egy esetleges kényszerleszállást illetően. No de az óceán? Vagy meghalsz a katasztrófában, vagy a jeges vízbe veszel oda, vagy a cápák miatt… Szóval, ami a kinyiffanásodat illeti, a lehetőségek tárháza végtelen.

Szép gondolatokkal indítod a kalandodat, Virginia.

Egyébként nem vagyok pesszimista. Mindenben képes vagyok fellelni a jót, és ezt szeretem is magamban. Sokszor reménytelen esettel szembesülünk az állatklinikán. Egy jó orvos mindig tudja, hogy mikor kell elengedni a szenvedő jószágot. Én erre sosem vagyok képes, igaz, nem is vagyok orvos. Az utolsó lélegzetükig harcolnék, noha minden másodpercük már csak haláltusa. Igen, azt hiszem, a végleges dolgokat nem tudom elfogadni. Ebben anyám totális ellentétje vagyok.

Visszakattintok a szálláshoz, ugyanis meg sem néztem, melyik városban van. Nem ártana azért tudnom, mert, mint kiderül, igaz, hogy Szardínia egy sziget, de csöppet sem kicsi. Sőt, a Földközi-tenger második legnagyobb szigete, ergo repülőtérből sem egy van. Elég zűrzavaros ez nekem, de egy New York-ival nem lehet csak úgy kitolni! Aki ebben a modern dzsungelben megél, azt nem hozhatja zavarba holmi kis európai sziget.

Amíg nem igazol vissza a háztulajdonos, addig kár a repülőjegyeket vizslatnom.

Az lesz a legjobb, ha futok egyet.

Szeretem a napomat mozgással indítani. Ha aktívak az első óráim, akkor a nap hátralévő része is az lesz.

A hajnali levegő New Yorkban is friss. Sokan azt gondolják, hogy élhetetlen a város, hatalmas a forgalom, de ez nem igaz. Az autók csak nagy ritkán hajtanak be a központba. A tömegközlekedés tökéletes, ezért hiba is lenne. Én már azt is fölöslegesnek vélem, ha egy New York-inak autója van. Mindenhova eljuthatsz anélkül is, és ami a lényeg, még gyorsabban is, mint ha saját járgánnyal indulnál útnak. Van New Yorknak egy igen jelentőségteljes közlekedési eszköze, és az a taxi. Persze, persze, tudom, hogy máshol is vannak taxik, de itt kultúrája is van. Állj ki az út szélére, és ints le egyet. Amolyan úri módon! Semmi telefonálgatás, időhöz kötés. Útszél – int – beül – utazik. Szóval, ha taxival mész, nem kell tervezned.

Belebújok a futócipőmbe, elégedetten állapítom meg, hogy csodás lesz futni, ugyanis piszok korán van még. Így, nyár elején, egyébként is ez a legtökéletesebb időpont a szabadban mozgásra, hiszen a meleg pokoli tud lenni.

Queens északi részén lakom, így gyorsan elmetrózom a Central Parkig. A Nyolcvanhatodik utcai bejárattól sétálok egy kicsit, amit bemelegítésnek szánok, majd kocogással kezdek. A nagy tó mellett szeretek futni a legjobban.

Már az első lépéseknél megfogalmazódik bennem a kérdés, amitől egyszerre vagyok szomorú és izgatott: Vajon hányszor futhatok még itt addig, míg el nem utazom? Amint meglesz a szállás, veszem is a repülőjegyet, és indulok. Talán két nap. Talán egy hét! Fogalmam sincs. Egy biztos! Szardíniára kell mennem, ha törik, ha szakad! Tartom magam az elhatározásomhoz.

* * *

Hazaérkezésem után veszek egy gyors zuhanyt, és eszem egy kis müzlit. Válasz még mindig nincs, ezért gondolok egy nagyot, és felhívom Mirandát, a munkatársamat, aki a barátnőm is. Sok közös van bennünk, de leginkább az hozott minket össze, hogy a munkánk a szenvedélyünk.

– Jó reggelt, Virgi! Na? Megvan az úti cél? – nevet bele a telefonba.

Azt hiszi, vicceltem, pedig nem. A munkahelyemen közöltem, hogy hónapokra lelépek, a főnökség nem faggatott, de Miranda rögtön tudni akart mindent. Amikor közöltem vele, hogy a helyszínt majd csak este döntöm el, egy ceruza segítségével, hasát fogva nevetett.

– Olaszország, Szardínia.

– Az egy sziget!

– Hát igen. Bár nekem elsőre csak egy hal ugrott be.

Ismét nevet, elképzelem a tökéletesre fehérített fogsorát és a szorosan összefogott hidrogénszőke haját. Mindig apró konty fityeg a tarkóján, aminek csupán annyi az oka, hogy a haja totálisan el van törve a sok szőkítéstől. Ha kibontja, olyan, mint a söprű.

– Miért pont oda?

– Mert oda böktem.

– Ez most komoly?

– Mondtam, hogy így lesz! Na és mi újság bent?

– A szokásos. Már lekezeltem a műtét utáni lábadozókat, aztán megyek a rendelésre. Azért összefuthatnánk, mielőtt elutazol.

Ezt én is szeretném, de bevallom, jobban örülnék neki, ha olyan pikpakk mennének a dolgok, hogy senkitől se legyen időm búcsút venni.

– Persze! Vagy elugorhatnánk az olasz negyedbe egy kicsit. Hadd hangolódjak már!

Ismét felnevet.

– Máris irigyellek! Szerintem jó hely lehet ez az Olaszország.

– A képek rendben vannak.

– Mi a helyzet a szállással?

– Hát… Kinéztem egy kőházat, olyan igazán vidékieset. Csodás a táj meg minden. Írtam a tulajnak, remélem, hamarosan válaszol.

– Nahát! Te ezt tényleg komolyan gondolod, ha már ezt is elintézted.

– Igen. Amint visszajelez, veszem a repjegyet is.

Hallom, hogy valaki szólítja őt, mire belesutyorog a telefonba.

– Mennem kell, Virgi. Este beszélünk. Puszi!

Letesszük a telefont, az ablakhoz sétálok, és odahúzok egy széket. Nem csodálhatom különösebben a kilátást, ugyanis csak az üres utca látképe tárul elém. Phillel azért béreltünk itt házat, mert kifejezetten családiasnak véltük. Nem nagy házra kell gondolni, voltaképpen csak három szoba, konyha, de van egy kis hátsó kertje, ahova ki szoktunk ülni…

Ki szoktunk…

Na igen, az is már a múlt.

Szeretek itt lakni. Vagy talán csak szerettem. Itt minden Philhez köt. Hibáztam, amikor ragaszkodtam az albérlethez. Itt kellett volna hagynom neki, én meg kereshettem volna valami szűz területet, amiről nem folyton ő jut az eszembe.

Zenélni kezd a laptopom, ami azt jelenti, hogy e-mailem érkezett. Gyorsan odaugrom, látom, hogy a szállásadó igazolt vissza. Hát mit ne mondjak, nem lihegte túl. Közli, hogy a ház szabad, írjam meg pontosan, mettől meddig szeretném kivenni, és utaljak a megadott számlaszámra egy minimális foglalót. Meg kell írnom az érkezésemet is, hogy várhassanak a háznál, és odaadhassák a kulcsot. Pontos cím, miegymás, leírva. De sehol egy telefonszám! Tudom, gyanakodnom kéne, de már késő! Beleszerettem abba a házba, én bizony azt akarom.

Tisztelt cím! Tudnának segíteni abban, hogy a reptérről miként juthatok a házhoz? Vállalnak transzfert?

Úgy tűnik, épp online van a főbérlő, mert rögtön érkezik is a szűkszavú válasz.

A reptéren bérelhető kocsi. A cím megadva. GPS.

Mi van?

Hát ilyet! Ő a szolgáltató! Felfogta, hogy a világ túlsó feléről érkezem? Persze, nyilván bérelhetnék kocsit, de az már nem is pihenés lenne, hanem gyomorgörcs.

Ne hisztizz, Virginia!

Rendben. Köszönöm a segítséget! Amint megvan a repülőjegy, küldöm a pontos dátumot, és utalom a pénzt.

Próbálok kicsit gúnyos lenni, de nem hatja meg, mert még egy elköszönésre sem veszi a fáradságot. Lezártnak tekinti a beszélgetést.

Hát annyi baj legyen! Megérkezem, és majd bérelek egy kocsit. GPS-es kocsit!

Egyébként is elég aggasztó, hogy az adatlapot kitöltöttem, neki meg még a nevét sem tudom. Csak két betű mutat valamit: S. S. Ez aztán a beazonosíthatóság!

Elég morbid, de a nácik jutnak róla eszembe. Micsoda monogram!

Jó lesz, ha megszokod, Virgi! Ki tudja? Talán ilyenek az európaiak. Vagyis az olaszok. Hm. Úgy értem, a szardíniaiak.

Castelsardo. Ez a város neve, és elismerem, már ez is jól hangzik. Mindenesetre reptere nincs, így a közelben lévő, mintegy negyvenöt perces autóútra lévő algherói repteret kínálja fel lehetőségként a keresőprogram. Sok választásom nincs, így elfogadom az internetes tippet. Beírom a szűrőbe a feltételeimet, és már kutat is a program. Pár nap elcsúszással, de jó sok találat jön. Nem szeretnék átszállni, ezért a drágább, de közvetlen járatot választom, ami szezonális. A nyár azonban szezon, így nincs gond.

Kész vagyok a foglalással. Repülőjegy rendben, ház megvan, így a tulajnak, az ő stílusát megtartva, csak ennyit írok.

Érkezem és a kulcsot átveszem: június 5., délelőtti órák. Távozom és a kulcsot leadom: augusztus 31., délelőtti órák.

Nevetségesnek érzem, de úgy, ahogy van, elküldöm. Kezdjen vele ez az S. S., amit akar. Most legalább neki lesznek kérdései. Gondolom… De gyorsan kijózanít az azonnali felelet.

Rendben.

Milyen kedves. Marhára nem hatja meg, hogyan jutok oda. Azért egy „Jó utat!” jólesett volna. És még a New York-iakra mondják, hogy mogorvák. Online elutalom az előleget is, hadd lássa, kivel van dolga.

A naptárra nézek. Két nap!

Te jó ég, Virginia Angels! Mit csinálsz? Normális vagy?

3. FEJEZET

VIRGINIA

Szigorúan megtiltottam a családomnak, hogy kikísérjenek a reptérre. Több oka is volt. Az egyik, hogy anyám eljátszotta volna a hattyú halálát, miközben sápítozik: „Ó! Menj csak, Virgi! De miért három hónapra?” A másik az apám lett volna, aki bár rendszerint keményen tartja a száját, a pillantása azonban ontotta volna a szavakat: „Ostoba vagy, lányom! Bele a semmibe! Rendezd inkább a viszonyodat a húgoddal! Nagylány vagy már, nem hagyhatsz itt csapot-papot!” Na és ugye anyám nem lenne az anyám, ha ártatlanul meg nem kérdezte volna: „Brenda is kijön a reptérre! Jó?”

Nem! Nem jó!

Senki se jöjjön!

Mellesleg úgy vélem, pont azért hagyhatok itt csapot-papot, mert elég nagylány vagyok már. Nincs gyerekem, nem hagyok senkit cserben, csak most egy kicsit önző szeretnék lenni. Végül is a húgom meg a pasim is az volt, amikor összefeküdtek.

Annyira szánalmas vagy, Virginia! Felejtsd már el őket!

– Ezt az egy bőröndöt fogod feladni? – kérdezi Miranda, az egyetlen személy, akit most képes vagyok elviselni.

– Harminckét kiló! Szerinted mit kéne még feladnom? A lakásomat?

– Jó, de három hónapra mész!

Hát pont ez az. Az egy-két hét a határ. Arra nagyjából a napok számának megfelelő váltás fehérneműt vagy ruhát pakol az ember, de kilencven napra mégsem vihetek kilencven bugyit-melltartót-pólót…

– Remélem, Szardínián is ismerik a mosógépet.

– És ha nincs a házban mosógép?

– Akkor nyilvános mosodába megyek!

Felnevet, a vállamat lökdösi, majd elfúló hangon mondja:

– Azt viszont még tuti nem ismerik ott. Vagyis nem alkalmazzák. A nyilvános mosodák amerikai találmány.

– Nagyon kedves tőled, hogy így aggódsz a tiszta ruháimért, de meg tudom majd oldani. Egyébként pedig nem visszamegyek a tizennyolcadik századba, csak egy másik kontinensre.

– Egyébként csak nyári göncöket viszel?

– Igen. Plusz kardigánt, hosszú nadrágot és egy farmerdzsekit. Vagyis jóformán mindent. Ahogy utánajártam a klímának, nagykabát biztos nem fog kelleni. – Most én lököm meg a vállát. – Viszont három bikinit raktam be, és egy fürdőruhát…

– Ó, te mázlista.

A megfelelő pult előtt állunk, bevallom, kicsit furcsa látnom: Szardínia – Alghero. Ezelőtt pár héttel még eszemben sem volt egy ilyen, számomra ismeretlen helyre utazni. Persze a nagy bánatomban tervezgettem én, hogy elutazom, de vagy Ausztrália, vagy Párizs ugrott be folyton. Ezek is azért, mert Phillel mindkettőt terveztük. Ha tudatosan döntöttem volna, akkor biztos valami olyan úti célra fókuszálok, amihez neki is köze lenne, és ezt nem akartam.

– Beállok a sorba.

– Persze.

Határozott a hangja, de a szeme könnyessé válik. Széttárja a karját, mint aki nagy ölelést vár. Összeszorul a torkom, mert tudom, anya most az ablaknál áll, és ugyanígy picsog.

– Nehogy már sírj, Miranda! Pont azért akartam, hogy te kísérj ki, mert anya bőgését nem tudnám elviselni. Nem meghalni megyek!

– Jó, de három hónap az nagyon sok idő! Kivel fogok hétvégente bevásárolni? És dumálni…

Phil minden szombaton dolgozott – vagy ki tudja, mit csinált –, mi azonban Mirandával csak hétköznapokra voltunk beosztva. Ez azt jelentette, hogy a szombat délelőttöket vásárlásokkal töltöttük. Ilyenkor volt lehetőségem megtölteni az otthoni hűtőt és spejzt. A bevásárlásaim általában egész héten kitartottak, így sok időt spóroltam.

– Most is mindent megbeszélhetünk. Van telefon.

– Persze! Csakhogy amikor itt este van, te már régen aludni fogsz. És tudod, hogy az este az…

– Miranda! – emelem meg az ujjam, mire elhallgat. – Pihenni megyek! Hadd ne szálljak fel a gépre sírva!

Kitör belőle a nevetés, magához ránt és erősen megölel.

– Na jó! De ha gáz van, bármikor hívhatsz!

– Milyen gáz lenne?

– Mit tudom én! Egy kagyló elvágja a lábadat.

– Én is egészségügyi asszisztens vagyok.

Megpuszilom, megfogom a bőröndöm húzóját, és belépek a sor végére. Ő egy ideig ott szobrozik mögöttem, majd hosszas nógatás után elindul a kijárat felé.

Amikor eltűnik az alakja, körbenézek, és bevallom, alaposan elbizonytalanodom.

Biztos, hogy akarom ezt?

Bele a nagy semmibe.

Ez a kocsibérlés sem lesz piskóta. Nem vagyok valami nagy sofőr, ráadásul ismeretlen lesz a terep…

Nyugi, Virgi! Azon a hídon majd akkor megyünk át, ha odaértünk.

* * *

Megvan a bőröndöm, minden rendben van. Eléggé be vagyok tojva, de még betojva is jobb, mint ez a repülőút volt. Piszok hosszú. A legnagyobb távolságom a keleti és a nyugati part között volt, úgyhogy ezt most megszenvedtem. A kaja egész jó volt, sőt több, mint amire számítottam. Na igen. Étellel meg itallal aztán be lehet tömni az emberek száját. Mármint annak, aki szeret enni. Jó, elismerem, én is szeretek, de a megszokott ízekhez, állagokhoz ragaszkodom. Van egy olyan sejtésem, hogy ezzel itt, Szardínián bajban leszek. A hallal és a rákkal nem lesz gond, így megoldom majd valahogy. Tészta meg krumpli minden mennyiségben jöhet, talán megúszom az éhhalált. Bár igazság szerint rám férne egy kis fogyókúra, úgyhogy még jól is járok. Phil mellett kissé elengedtem magam. Hetente háromszor futok, a hasam szép lapos, de a fenekem azért gömbölyödik rendesen. És… Hát… A mellemmel is akad problémám. Régen szerettem, mert olyan volt, mint egy alma, és állt, mint a cövek. A rám rakódott kilók azonban kissé laposabb almává tették.

Próbálok tájékozódni, szerencsére minden ki van írva angolul is, így megtalálom az autókölcsönzőt. Otthonról már jeleztem nekik, hogy érkezem, mire csak annyit kérdeztek, van-e valami kívánságom.

Volt. GPS!

Nem mondhatom, hogy megnyugtat ez a közeg. Elég hangosan beszélnek az emberek, és a saját anyanyelvemmel végképp nem találkozom.

Szerintem amerikaiak ide nem járnak.

Az olasz nyelv tetszetős. Nem irritál, hogy hallgatnom kell, csak elbizonytalanít. Bent szép, kulturált a reptér, minden fehér és kék, számomra már ez is a tengert idézi. Farmert viselek, és egy kényelmes, ám csinosan dekoltált pólót, tornacipővel. Már bánom, hogy nem egy lenge nyári ruhát vettem fel, mert ahogy körbekémlelek a sok rövidnadrágos, szoknyás ember között, gyorsan rájövök, itt valóban mediterrán lesz a klíma.

– Jó napot! Virginia Angels vagyok. Autó bérlésével kapcsolatban már beszéltünk. E-mailben jeleztem, hogy ma érkezem, és szükségem van egy autóra.

– Jó napot! – köszön kedvesen a barna hajú, bronzos bőrű egyenruhás hölgy, miközben megállapítom, hogy én is ilyen bőrszínt akarok. – Igen, látom. Kérem szépen az útlevelét és a bankkártyáját. – Átadom neki, pillanatok alatt elintéz mindent. Elém tol egy papírt, amit anélkül írok alá, hogy elolvasnám. Kilép a pult mögül, odaszól az egyik kolléganőjének, majd még mindig mosolyogva mondja: – Kövessen!

Mit tehetnék? Követem. Kibattyogunk a kijáraton, kívülről már korántsem olyan szép az épület, mint belülről. Aeroporto Alghero. Hatalmas betűk hirdetik, ha valaki elfelejtené, hogy hol is jár. Jókora séta után egy kerítéshez érünk, amit kinyit, majd betessékel rajta. Odalépünk egy Fiat Punto mellé, majd nyájasan felém nyújtja a slusszkulcsot. Bevallom, nem tetszik az eljárás. Nem is értem, miért nem hozta oda a kijárathoz.

– Parancsoljon. Megbízható autó.

– GPS van benne?

– Igen.

Akkor nem kötekedem. Jelen pillanatban csak az mentheti meg az életemet. Persze használhatnám a telefonomét is, ha a gatyámat is ki akarnám fizetni rá. Amerikai kártyám van, úgyhogy nem vetemedek holmi netezésre.

Vennem kell egy olasz kártyát!

– Leadási dátumot nem írtunk be, mert így volt megbeszélve. A napi díj nem változik. Úgy tudom, Castelsardóba megy.

– Igen.

– Ott is van irodánk. Leadhatja pár napra, amikor nincs rá szüksége, olyankor felfüggesztjük a bérleti díjat.

Alig értem, mit beszél. Az a szerencsém, hogy keresi a szavakat, és amíg ő meg nem leli a következőt, addig én értelmezem az elhangzottakat.

– Nagyszerű.

– Jó utat! Castelsardo csodás hely. Ha teheti, nézze meg Algherót is.

– Biztos lesz rá időm. Három hónapot maradok!

Erre csak mosolyog egyet, majd megfordul, és a kapuhoz lépve közli az őrrel, hogy tárja szélesre a kerítést. Jó ideig kukán állok, a férfi már kinyitotta a kaput, valószínűleg arra vár, hogy kihajtsak végre.

Na ez szép.

Felnyitom a csomagtartót, és beleerőszakolom a bőröndömet. Nem túlzok. A két mellem között is szakad a víz, olyan izommunkára van szükségem. Persze a pali meg sem mozdul. Visszahajol a fülkébe, és valami „nagyon fontosat” csinál. Tévét néz.

Nem kell ám segíteni! Micsoda férfi!

Elhatározom, ha ő így, akkor én is, ezért amikor elhelyezkedem a kocsiban, beindítom, és a klímát maximumra veszem. Egyelőre a forróságot ontja, de remélem, hogy javul majd a helyzet. Cigarettaszag érződik, kipöckölöm a hamutálat, dugig van hamuval és csikkel.

Azért kitakaríthatták volna!

Otthon nagy ritkán vezetem anyám autóját, de az automata. A váltóra meredve felsóhajtok.

Hát ez nem az!

Hülye vagyok! A GPS mellé ezt is oda kellett volna írni!

Mint valami kis tanuló, rálépek a kuplungra, és párszor megjáratom a váltót a sebességek között.

Húha! Ez nem lesz egyszerű.

Látom, hogy a fickó ismét rám néz, hogy induljak már.

Bekapcsolom a GPS-t, miközben a telefonomon rákattintok a lefotózott levélre, ami a címet rejti. Van egy kis gondom. Minden olaszul van a gépen, így azt sem tudom, mit nyomjak meg elsőként. Intek a férfinek, aki odajön hozzám, és érthetetlen nyelven elhalandzsázza a hosszú mondókáját.

– Helló! Én csak angolul beszélek. Tudna nekem segíteni?

Megrázza a fejét, majd ismét azon a saját nyelvén hablatyol.

– Beszél angolul?

Fejrázás.

Most már nemcsak a két mellem között folyik a víz, hanem a hajas fejbőrömön is.

Oké, Virgi! Tudtad, hogy nem fog ez simán menni!

Felmutatom a telefonomat, hosszasan nézi a képet, kell egy kis idő neki, míg értelmezi, hogy mit is akarok. Se szó, se beszéd, behajol az ablakon, a navigálót nyomkodja, miközben a vállával nekifekszik a mellemnek.

Cigaretta, izzadság és némi olcsó dezodor szaga kúszik az orromba.

Istenem! Miért kínzol?

Végez, kimászik, majd elégedetten vigyorog. Ránézek a monitorra, látom, hogy beállította a GPS-t, és ezért a legszívesebben agyoncsókolnám!

– Ó, nagyszerű! Köszönöm!

Imára kulcsolom a kezem, ő meg kacsint. Nem várok tovább, gázt adok és kigördülök a telepről.