INDRIK M. ANDOR

A SZÖRNYETEG SZÍVE

Könyv Guru

Budapest, 2026

Az emberek mindig azt hiszik, a szörnyek más világokból érkeznek, de ez nem teljesen igaz.

Miközben a világot egy titokzatos idegen árnyéka emészti fel, négy sors fonódik össze: Grimes, az összetört, gyászoló férfi; Reyla, a hatalom és szeretet között őrlődő hercegnő; Berengar, a hős lovag, akit a szerelem torzít szörnyeteggé; valamint Quintes, a birodalom egyik legkülönlegesebb szörnyvadásza.

Megmenthető a lélek, ha a szeretet és a gyűlölet végleg egybeforrt?

A szörnyeteg szíve egy nyomasztó dark fantasy horror az emberi lélek torzulásáról, a remény elvesztéséről, és arról, milyen árat kell fizetni a túlélésért.

A sötétségnek is van dallama.

Ezek a zenék kísérték Reyla, Berengar, Quintes és Grimes történetének megszületését. Ha szeretnéd még mélyebben átélni a világuk fájdalmát, félelmét és reményvesztettségét, szkenneld be a QR-kódot, és engedd, hogy a zene is részévé váljon az utazásnak.

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

1. fejezet  Grimes

2. fejezet  Berengar

3. fejezet  Reyla

4. fejezet  Grimes

5. fejezet  Berengar

6. fejezet  Reyla

7. fejezet  Quintes

8. Fejezet  Grimes

9. Fejezet  Reyla

10. Fejezet  Quintes

11. Fejezet  Grimes

12. Fejezet  Reyla

13. Fejezet  Quintes

14. Fejezet  Grimes

15. fejezet  Reyla

16. Fejezet  Quintes

17. Fejezet  Grimes

18. Fejezet  Reyla

ELŐSZÓ

Vannak történetek, amelyek nem hősiességgel, hanem veszteséggel kezdődnek. És nem diadallal érnek véget, hanem fájdalommal. A szörnyeteg szíve is ilyen: világa rideg, kíméletlen, ahol a múlt sebei nem gyógyulnak be, csak mélyebbre vésődnek, míg végül az ember már maga sem tudja, a szíve dobog-e még – vagy csupán a benne élő förtelem tartja mozgásban.

A sötétség nem mindig a fák között lapul. Néha egy magányos ember szívében, máskor a bűntudat vagy a kimondatlan félelem mögött rejtőzik. A történet szereplői – harcosok, vándorok vagy akár uralkodók; idegenek, akiket az élet sodort egymás útjába – mind egyetlen kérdésen gondolkodtak: mi marad az emberből, amikor a világ elvesz tőle mindent, amit szeretett?

Ebben a könyvben nem a jó és a rossz harcol egymás ellen. A történet sokkal inkább az emberi lélek törékeny határait keresi: azokat a pillanatokat, amikor a fájdalom választásra kényszerít; amikor a veszteség új irányt ad; amikor a sors összeereszt egy idegen erővel, amely felszínre hozza az emberből azt, amit eddig csak elképzelt.

A szörnyeteg szíve nem csupán egy cím, és nem is csak a cím mögött rejlő világ. A történetből kihallatszó szívverés – egy szívé, amely egyszerre hordoz szeretetet és gyűlöletet, bátorságot és gyengeséget, reményt és kárhozatot.

A szereplők útja ezen a sötét, zord földön nem ahhoz vezet el, kik voltak egykor, hanem ahhoz, kikké válnak, amikor minden fény kialszik, és csak a bennük lappangó fenevad marad mint egyetlen útitárs.

A világ emlékszik minden tettre. Az eltemetett romokra. Az eskükre, amelyeket kétségbeesés szült. Azokra is, akik a terror szolgálatába szegődtek, hamis reményeket kergetve. A meghozott döntések árát nem lehet megfizetni sem vérrel, sem pénzzel.

Bár egyes történetek lezárulnak, mások csupán elcsendesednek egy időre, hogy később újra hallassák a hangjukat. Ezek azok a történetek, amelyek a legmélyebb sötétség után sem érnek véget. Mert vannak emberek, akik túlélik azt, amibe mások beleőrülnének. Tovább hordozva veszteségeiket, minden megtett lépéssel újabb borzalmat hagynak maguk mögött.

Vannak, akiket a bűntudat hajt tovább, és olyanok is, akik a kötelesség súlyát cipelve próbálnak helytállni egy megváltozott világban. Ha a sötétség egyszer ismét felüti a fejét, talán nekik kell majd választ adniuk arra a kérdésre, amelyet oly sokan feltettek már előttük: mit ér az ember szíve, ha újra választania kell a szörnyeteg és önmaga között?

Ez a történet azoké, akik félnek attól, mi rejtőzik bennük.

Azoké is, akik elég bátrak szembenézni vele.

Képesek emberek maradni a legsötétebb órában?

1. FEJEZET
GRIMES

A vérem nagy, sötét cseppekben hullik le duzzadt ajkamról, keserű, fémes íze lassan égeti bele magát ízlelőbimbóimba, akár az élet utolsó morzsája. Látom, ahogy az árnyak szűkülnek körülöttem, és egyre közelebb húz magához valami… egy halk, jeges suttogás, mintha a halál szólítana. Egy vörösen izzó szempár tűnik fel a homályból, és érzem, ahogy az utolsó erőmet is magába szívja puszta tekintete. A pillanat merev némasággá dermed, majd jönnek az érzések: a végtelen magány, amely átkarol, mint a jeges szél, és a hideg, amely egyre mélyebbre hatol. A lény karmait lassan húzza ki mellkasomból, fájdalmasan, elnyújtott mozdulattal, mintha élvezné a kínlódásomat. Tudatom peremén még egy utolsó, kétségbeesett lépést teszek saját emlékeim omladozó városában. A sötétség mindent felemészt, és tudom, hogy ezt érdemlem. Ezt a sanyarú és kegyetlen sorsot…

Egy magányos éjszakával kezdődött Merias városában. Egy névtelen, elhagyatott kocsmában ültem, ahol a korhadt faasztalok és a szürke falak közé csak a pislákoló gyertyafény hozott némi életet. Sört sör után döntöttem le, elmerülve a mámor és a fájdalom mélységeiben. A gyásztól már alig láttam tisztán a világot, és az ital volt az egyetlen, amelybe az egyre törékenyebb lelkem kapaszkodhatott. Minden egyes korttyal mintha elvesztettem volna a szívem egy apró darabját az asztalon, és lassan egy kegyetlen, rideg emberré váltam, akiben már semmi nem maradt egykori önmagából.

Fejemet lehajtottam az asztal lapjára, és egy pillanat alatt egy régi emlékben találtam magam. A melegséget adó kis házikómban voltam. Beatrice ott született. Sosem feledem azt a napot, mikor először tartottam azt a csöppnyi életet a karjaim közt, amely a szerelmünkből jött létre. Mindig néztem és figyeltem rá. Egy percre sem akartam távol lenni tőlük. Életem talán legszebb emléke volt… De amilyen szép, annyira fájó felidézni. A sör mámora hamar enyhülni kezd, és egy tapsszóra fel is kapom a fejem. Valaki ünnepel. Én azonban újra a gyászomba merülök, és kérek még egy korsó sört.

Nem temettem el soha a lányomat és a feleségemet – a testüket sosem találták meg, csak azt a vértócsát, amely mélyen beleégett az emlékeimbe. A képzeletem újra és újra visszatért hozzájuk, abba a végtelen üres reménybe, hogy talán mégis élnek. De tudtam, hogy csodák nem léteznek. Számomra sosem léteztek.

Amikor végre a részegségtől tompult fejemben lassan enyhült a fájdalom, magamhoz tértem, és kótyagos, bizonytalan léptekkel indultam kifele a kocsmaajtón. Az utcák mint valami szellemváros sikátorai, melyek sötét titkokat rejtenek. Ahogy a macskaköves tér közepéhez értem, éreztem, hogy valami megváltozik – bár akkor még nem tudtam, hogy ezzel a véletlen találkozással sorsom új irányt vesz. Csak egy pillantás volt. Azonnal megfogta tekintetem a vörös bársony ruházata. Körmei hosszúak és elegánsak voltak, arca finom, szinte már angyali vonásokkal, de a szemében sötét ígéret lapult. Göndör haja lágyan súrolta a hátát, mintha szándékosan mérte volna ki a szépséget egy sötét, tökéletes vonalon. Tekintetünk véletlen összetalálkozott a tér közepén, és hirtelen elkezdett a torkomban dobogni a szívem. Lassan kopogó léptekkel felém közeledett. Hangja gyengéd és halk volt, amikor megszólított.

– Ki vagy, vándor? – A hangja szinte suttogás volt, mégis olyan erő sugárzott belőle, hogy szinte megbénított.

Mielőtt megszólaltam volna, próbáltam összeszedni magam, hogy ne látszódjon, hogy részeg vagyok. Nem tudtam azonban kerülni a tekintetét. Vonzottak a szemei.

– Grimes Wildenburg a becses… – válaszoltam, de nem tudtam végigmondani, mert az alkohol utat akart törni magának. – Nem biztonságosak ilyen későn az utcák, higgyen nekem! Főleg ilyen szemrevaló tündérnek.

– Ne aggódjon értem, Grimes uram. Nem ismer még. Meg tudom magam védeni. Nem tudtam nem észrevenni a fájdalmadat, amely már az arcodra is ráfagyott – mondta, miközben finoman végigsimította az arcomat. Az érintése ugyan hideg volt, de melegséget éreztem a szívemben, szinte sóvárogtam ezért az érintésért. A körmével kicsit belekapott az arcomba. Nem éreztem a fájdalmat, inkább valami megmagyarázhatatlan gyönyört.

– Megtudhatom egy ilyen szép angyalnak a nevét? – kérdeztem halkan, szinte suttogva.

– Reyla vagyok, Eredon úrnője – mondta, és a nevét kimondva egy pillanatra lehunyta a szemét, mintha valami mély titkot rejtene mögé. – És a segítségedet szeretném kérni. Úgy hallottam, valaha egy Grimes nevű férfi volt a legjobb nyomolvasó. Ugye, te vagy az?

– Még mindig az vagyok. – Jelentettem ki büszkén és megszégyenülve egyszerre, majd folytattam. – Gyönyörű név. Sosem hallottam még ilyen különleges nevet. Mit keres ily későn ebben a városban? – kérdeztem, bár tudtam, hogy ez a beszélgetés olyan irányba sodorhat, ahonnan talán nincs visszaút.

– Eredon az otthonom. Sajnos a kötelesség nem enged haza – kezdte lassan, és a szemeiben mély szomorúság csillant fel. – A húgomnak hiába küldtem levelet, már hetek óta nem kapok tőle választ… Félek, hogy valami szörnyűség történt vele. Keresek valakit, aki elég bátor, hogy megtalálja az én gyönge kistestvérem.

Egy pillanatra elhallgattam, majd bólintottam, mert nem volt szükség több magyarázatra. Valami mély, megmagyarázhatatlan kötelességtudat ébredt bennem.

– Ne is folytassa – mondtam határozottan. – Megteszem, amit tudok.

Csak mosolygott. Szemei olyan mélyen ragyogtak, mintha az éjszakai égbolt minden csillaga bennük tükröződött volna. Megbabonázott – a testem egyszerűen nem engedelmeskedett. Próbáltam elfordítani a fejem, megmozdítani a kezem, de valami erő odaláncolt, és elvesztem gyönyörű, sötétbarna szemeiben. Egy másik világba húzott, ahol az akaratom nem létezett.

Alig ismertem, mégis úgy éreztem, az érintésével a legmélyebb titkaimat is megismerte. Ahogy ujjaival alig észrevehetően végigsimította a karom, minden fájdalmam elillant. A gyász, amely hetek óta a vállamat nyomta, hirtelen köddé vált. És a legkülönösebb az volt, hogy ez nem csupán megkönnyebbülést hozott – ürességet is hagyott maga után.

A szökőkút halk csobogása tompa morajjá vált, és a város hangjai valahol messze, egy másik valóságban maradtak. Szinte elfelejtettem, hogy valaha volt egy családom. A fájdalom eltűnt, de vele együtt a képek is az elmémből – az arcuk, a hangjuk, a nevetésük mind elszivárgott, mintha sosem léteztek volna. Egy röpke pillanatra az is megfordult a fejemben: talán mindez meg sem történt. Talán csak egy álom volt az egész.

Mire feleszméltem, Reyla eltűnt. Nem hallottam a lépteit, nem láttam, hogy elindulna – egyszerűen kámforrá vált, mintha sosem lett volna ott. Ott álltam a szökőkútnál egyedül, és csak meredtem magam elé. A víz tükrében a saját arcom torz mása nézett vissza, idegennek tűnő szemekkel, amelyekben még ott vibrált Reyla pillantásának lenyomata.

Próbáltam rendezni a gondolataimat, de a fejemben csak egyetlen szó visszhangzott: Eredon. Nem tudtam, miért, de egy különös erő késztetett, hogy cselekedjek. Feltápászkodtam, és tudtam, hogy nem vesztegethetem az időt. Össze kellett szednem a felszerelésemet, és el kellett indulnom, mielőtt az érzés elillan, és újra visszatér a fájdalom. Vagy valami rosszabb.

Kinyitottam az ajtót. Mély, nyomasztó légkör lengte be a helyiséget. Valami láthatatlan árny mozgolódott a sötét sarkokban. Az a fajta érzés fogott el, amitől a gyomrod görcsbe rándul, és akaratlanul is hátrafordulsz, még akkor is, ha tudod, hogy senkit sem látsz majd. De ezúttal más volt. A tarkómon éreztem valaki tekintetét – olyan erőteljes és éles volt, hogy szinte szúrt.

Kardomat lassan előhúztam, a penge halk csikorgással vált el a hüvelytől. Végigjártam az egész házat, szobáról szobára haladva, mintha egy árnyékot kergetnék. Persze, mint mindig, most sem találtam semmit, és ottmaradtam a néma falakkal, saját félelmeim fogságában. Mióta egyedül vagyok, gyakran fog el ez az érzés. Az a furcsa, bizsergető bizonyosság, hogy nem vagyok egyedül. Hogy valami – vagy valaki – figyel engem. Talán csak a magány, talán valami több. De ebben a pillanatban úgy éreztem, megőrülök tőle.

Visszatértem a munkaasztalhoz, és kiterítettem az ország térképét. Ujjaim végigsiklottak a papír sárgult szélén, miközben egyre kétségbeesettebben próbáltam megtalálni a várost. Hiába vizslattam a részleteket, a kisvárosok apró, szinte olvashatatlan neveit – sehol sem leltem. Mintha az a hely, amelyről Reyla beszélt, nem is létezett volna. „Talán csak egy bolond tréfát űzött velem az a nő” – villant át az agyamon, de valahogy nem tudtam hinni benne. Volt valami a szavaiban, amit nem tudtam kiverni a fejemből. Különös, megmagyarázhatatlan erővel hatottak rám, mintha az igazság mélyebben rejtőzne, mint amit a térkép mutat.

A gondolataim szétcsúsztak, akár egy törött tükör darabjai. Az elmém egyik fele csak az ital után sóvárgott, hogy tompítsa a fájdalmamat és a gyötrő kérdéseket. A másik fele viszont azt súgta, hogy teljesen elment az eszem, és Reyla és Eredon csak a képzeletem szüleményei. Valahogy nem tudtam hinni egyik felem hívogató szavának sem. „Elég legyen!” – morogtam magamnak, és ellentmondtam a belső hangoknak. Nem hagyhattam, hogy az alkohol vagy a kétségbeesés győzzön. Helyette felkaptam a szőrmekabátomat, és elindultam a könyvtárba.

A könyvtárba lépve az ódon ajtó súlyos nyikorgása betöltötte a csendes épületet. A levegőben a régi könyvek dohos illata keveredett a gyertyák viaszos aromájával. Alig tettem néhány lépést, amikor a könyvtáros – egy magas, vékony, szigorú arcú, öreg férfi – hirtelen elém lépett.

– Ez nem kocsma vagy bordélyház! Érzem a bűzt rajtad, csavargó! – vetette oda megvetően, miközben végigmért. A hangja élesen csengett a csendes könyvtárban, és még az öreg polcokon sorakozó könyvek is mintha döbbenten hallgatóztak volna. – A szagod is elárulja, hogy nem ide való vagy.

– Tudom én azt jól, vénember – vágtam vissza, miközben összeszorítottam az állkapcsomat. – Érdeklődni szeretnék. Vagy már azt sem szabad? – A férfi arcán átsuhant valami, talán egy pillanatnyi félelem vagy bosszúság, majd rideg kifejezésbe merevedett.

– Mondd, mire vagy kíváncsi, aztán hordd el magad, de gyorsan! Oberon grófja hamarosan ideér, és nem akarom, hogy a magadfajta söpredék jelen legyen az érkezésekor.

– Eredon holléte érdekelne. Nem találom a térképen… – vágtam rá egyenesen, de a hangom elbizonytalanodott, mikor megláttam a férfi arcán eluralkodó rettegést. Mintha a nevet kimondva valami ősi átkot idéztem volna meg.

– Tessék? Mit mondtál?! Nem akarsz te oda menni! – suttogta elcsukló hangon, miközben a homlokáról izzadságcseppek gördültek le. – Vagy tán a halálba vágysz?!

– Mit tudsz?! – Kérdeztem, és előrébb léptem, hogy megerősítsem a jelenlétem. A könyvtáros lenézett, mintha a padlón keresné a válaszokat.

– Főképp pletykákat, de ezeknek van némi alapja. Azt mondják, Eredon szörnyetegek városa lett. Nem csupán vadállatok és agyatlan förtelmek lakják – hanem eszes, vérszomjas bestiák. Olyanok, akik élvezettel szedik szét az áldozataikat. Aki odamerészkedett, sosem tért vissza. – A férfi hangja remegett, de én csak álltam ott, és próbáltam felmérni, mennyire lehet igaz az, amit mond. Gondolataim azonban egészen máshol jártak: „Ez a könyvtáros még nálam is őrültebb” – villant át az agyamon.

– Nem hiszek holmi pletykáknak – mondtam ridegen, a térkép felé bökve. – Mutasd meg, merre van, azonnal… kérlek!

A férfi lassan, kelletlenül hajolt a térkép fölé. Ujja remegett, ahogy egy üres foltra bökött, ahol csak egy hatalmas, sötét erdő látszott, városnak nyoma sem volt.

– Ott van. Ha emlékeim nem csalnak, még ott van… – suttogta alig hallhatóan.

Egy pillanatig haboztam, majd megköszöntem, és elhagytam a könyvtárat. Ahogy kiléptem az utcára, a hideg esti szél az arcomba csapott, de nem múlt el az a nyomasztó érzés, amelyet a házamban tapasztaltam. A hátam mögött halk neszezést hallottam folyamatosan, de mikor megfordultam, csak a házak árnyékát láttam, ahogy a városi fáklyák fénye megnyújtotta őket. Valami – vagy valaki – követ engem. Minden lépésemre halk nesz felelt, minden fordulóra ott volt egy pillantás, amelyet nem láttam, csak éreztem. Az ujjaim önkéntelenül is a kard markolatára kulcsolódtak, ahogy egyre gyorsabban lépkedtem az utcákon. A nyomasztó érzés ott a csontjaimig hatolt, mintha valami láthatatlan erő szőtte volna körém. Ez nem egyszerű félelem volt. Ez valami mélyebb, ősibb érzés – valami, amit még az ösztöneim sem értettek pontosan.

Az éjszaka sötét árnyai körülöleltek, ahogy magányosan haladtam az úton. A csizmám talpa tompán koppant a macskakövön, minden lépésnél a város falai is figyeltek. Mikor elértem a város főkapuját, megéreztem az őrség tekintetét. Nem szóltak egy szót sem, de láttam, ahogy a kezüket lassan a kardjuk markolatára helyezik. A szívem egy pillanatra kihagyott, ahogy rájuk tekintettem.

Amint közelebb értem, a mozdulataik megelevenedtek. Kivont karddal kezdtek közelíteni, az acélpengék hidegen csillogtak a holdfényben. Nem mertem elfutni – az csak olaj lett volna a tűzre. Ha kardot rántok, azzal magamra hoztam volna a végzetet. Mozdulatlanul álltam, kezem lazán a testem mellett lógott, mégis éreztem, hogy az ujjaim görcsösen remegnek.

– Vedd le a csuklyádat! – Parancsolta az egyik őr, aki alig egy lépésnyire állt tőlem.

Lassan, engedelmesen felemeltem a kezem, és hátrahajtottam a köpenyem csuklyáját. A levegő egy pillanatra megdermedt. Az őrök szeme egyenként tágra nyílt, és mintha a hold hideg fénye belefagyott volna a tekintetükbe. Egyszerre érkezett el hozzájuk a borzongás, a harag és a félelem. Az egyikük lassan megragadta a karomat, erős ujjai bilincsként szorították az alkaromat.

– Térdre! – mordult rám, de nem várta meg, hanem térdhajlaton rúgott. Az ütés erejétől megrogytam, és a földre estem.

– Nocsak, kit sodort ide az éjszaka! – Szólalt meg gúnyosan az őr, ahogy fölém magasodott. A hangjában volt valami fanyar elégedettség, mintha végre lehetőséget kapott volna, hogy bosszút álljon egy régi sérelemért.

– Nem hagyhatod el ezt a várost, amíg nem vagy tisztázva a gyilkosság vádja alól, tudod ezt nagyon jól – folytatta, miközben lassan végigmért. – Vagy netán szökni próbáltál?!

A szavak mintha ostorcsapásként értek volna. Összeszorítottam az állkapcsomat és a földre szegeztem a tekintetemet. Nem mertem megszólalni. Bolondnak hinnének. Talán az is vagyok.

– Merias bírája, Duncan fog dönteni a sorsodról – jelentette ki az őr. – Tisztességes tárgyalást kapsz. Én már rég akasztófára küldtelek volna. Csak egy bizonyíték mutasson rád, és máris a kötélen fogsz lógni, amit én magam akarok a nyakadra hurkolni.

Egy másik őrhöz fordult, akit eddig nem vettem észre a sötétben.

– Hé, Horace, Brunn! Vigyétek a szemem elől ezt a szarkupacot, egyenesen a fogdába! – Köpött a földre büszkén.

Horace szó nélkül előrelépett és megragadott Brunn társaságában. Az ujjaik satuként zárultak a karomra. Felemeltek, mintha alig lennék több egy rongybabánál. Ahogy előre rángattak, a többi őr elhúzódott tőlem, mintha valami ragályos betegségben szenvednék. Nem szóltak semmit, de a szemükben ott bujkált a megvetés és a félelem. Ahogy Horace a fogda felé vitt, a hideg egyre mélyebbre hatolt a csontjaimban. Nem csupán az éjszaka hidege volt ez – valami más, valami láthatatlan erő környékezett. Mintha maga a város figyelt volna. Nem tudom levedleni ezt az érzést, mióta… Reylával találkoztam.

Ahogy magukkal vittek a tömlöc felé, a gondolataim ürességbe fordultak, mintha a világ minden színét és hangját elszívták volna körülöttem. Az őrök erős kezei szinte belemartak a karomba – nem mintha ellenálltam volna. A lépteik üteme katonásan koppant a kőpadlón, visszhangot verve a szűk folyosó falai között. Egyedül a fáklyák halvány, narancssárga fénye törte meg a sötétséget, de inkább fenyegetően derengett, mintsem megnyugtatóan világított volna.

Elérve a zárkát, az őrök habozás nélkül löktek be, mintha csak egy zsákot dobtak volna a padlóra. A testem nehézkesen ért földet, de nem törődtek vele. Az ajtó zárja tompa kattanással csukódott mögöttem. Mielőtt végleg magamra hagytak volna, egyikük még felém köpött. A nyálcsepp súlyosan érkezett, de nem reagáltam. Csak néztem, ahogy eltűnnek a folyosón, a lépteik hangja lassan elhalt a távolban.

A cella hideg és üres volt. A falakra telepedett nyirkos levegő fojtogatóan nehezedett rám, a halványan pislákoló fáklyák fénye hosszú árnyékokat vetett a földre. Néha egy-egy szikra pattant ki a tűzből, a hangja olyan élesen hasított bele a csendbe, mintha egy ki nem mondott figyelmeztetés lenne. Lefeküdtem a cella egyik sarkába, behunytam a szemem, de az érzés, hogy valaki figyel, nem múlt el. Egész éjszaka éreztem, mintha egy idegen tekintet a tarkómon pihent volna. Most azonban még erősebbé vált. A sötétségből valami lesett rám, ebben biztos voltam. A levegő különösen hűvös lett, mintha valami fagyos szellő lengte volna körül a cellát, és minden porcikám jelezte, hogy nem vagyok egyedül.

– Ott van – suttogta egy gondolat, amelyet magamnak sem mertem kimondani. Az árny lapult és várt.

Nem nyitottam ki a szemem. Féltem. Féltem meglátni, mi vár rám. Féltem a szembesüléstől, hogy az a tekintet, amelyet egész este éreztem, valóban ott van. De a félelemnek súlya volt, és lassan lehúzta a tagjaimat, az elmém is megadta magát. A kimerültség végül győzött, és engedtem a testemnek, hogy elaludjon, bármilyen veszély is rejtőzzék a sötétségben.

A hajnal első sugarai áttörtek a cella rácsain. A napfény gyengéd melegséggel simogatta az arcom, és egy pillanatra úgy éreztem, mintha minden rémület elillant volna. Az éjszaka fojtogató sötétje helyett a fény magához ölelt, nyugalmat és reményt hozva. De az öröm rövid életű volt. A folyosóról nehéz léptek hangja közeledett, és az őrök alakjai hamarosan megjelentek a cella ajtajánál. Egyikük kezében bilincs csillant, a másik lassan fordította el a kulcsot a zárban.

– Itt az idő – mondta az egyikük ridegen, miközben kitárta a cellaajtót.

Karomnál fogva megragadtak, a bilincs hideg acélja a bőrömhöz tapadt, miközben egyre szorosabban rángattak Merias bírósága felé. Az utcákon gyűlő tömeg moraja egyre hangosabb lett, ahogy közeledtünk. Az emberek arca haragtól torzult, egyesek szája tajtékzott a dühtől. Aki tudott, kővel vagy rohadt gyümölcsökkel dobált, mások káromkodásokkal és átkokkal szórtak tele. Egy paradicsom a homlokomat találta el, s a lé szétfröccsent az arcomon. A felhergelt tömeg hangulata valósággal fojtogató volt, a szidalmakat egymás szavába vágva ordították, mintha a véremet akartak volna. Holtan akart látni az egész város.

Ahogy elértük a bíróság épületét, a gárdisták határozott mozdulattal hajítottak be a tárgyalóterem hideg kőpadlójára. A tér hűvössége végigkúszott a bőrömön, de mielőtt feleszmélhettem volna, már éreztem is a dárdák éles, hideg vashegyét a torkomnál. Egy rossz mozdulat, és mindennek vége lett volna.

Duncan, a város bírája egy faragott faemelvényen ült. Vénülő, ráncokkal barázdált szemével végigmért. Az ajkai szinte mozdulatlanok voltak, de a tekintete szavak nélkül is ítéletet hordozott. A tömeg zsibongása nem zavarta meg, türelmesen várt, majd egy lassú, megfontolt mozdulattal felemelte kezét, hogy csendre intse őket. Az őrjöngő nép azonnal elhallgatott, mintha valami láthatatlan parancsot követnének. Minden szem a bíróra szegeződött, minden száj elhallgatott, és egy pillanatra a világ mintha megállt volna.

Duncan bíró lassan megnyalta száraz, repedezett ajkait, majd mély, rekedt hangon megszólalt:

– Grimes nyomolvasó! Súlyos vádak azok, amelyek itt előttem le vannak írva – mondta, és ujjai lassan végigsimítottak a pergamenen, amely tele volt feljegyzésekkel és állítólagos bizonyítékokkal. – Még mielőtt bármiben is tovább haladnánk, hallani akarom a történetet a te szemszögedből. Nevezd vallomásnak, nevezd magyarázatnak, nevezd bárminek. Miután meghallgattam, elolvasom azt, amit eddig megtudtunk, és várom, hogy a rád valló bizonyítékokat megmagyarázd!

A terem levegője feszült volt. A tömeg egy része mély lélegzetet vett, mintha egyetlen szót sem akart volna elszalasztani. A bíró hangjában nem volt sem harag, sem megbocsátás – csak a tárgyilagosság rideg súlya.

Megemeltem a fejem, és mélyen belenéztem Duncan szemébe. Az őrök dárdái még mindig a torkomhoz értek, de nem foglalkoztam velük. Az egyik dárda hegye kissé megvágta a torkomon a bőrt. Egy pillanatra csak a bíró hideg tekintetét láttam. Aztán a súlyos csendet figyeltem, amely a szavaimat várta.

– Mélyen tisztelt bíró uram – kezdtem. Hangom rekedt volt, mintha minden szóért meg kellett volna küzdenem. – Nincs olyan nap, hogy ne jutna eszembe az a tragédia. Mindennap emlékeztet arra, hogy mindenem elvesztettem.

Vettem egy mély levegőt, a mellkasom remegett a feszültségtől. A szavak, amelyeket kimondani készültem, olyan súlyosak voltak, mintha köveket próbálnék kiköpni.

– Egy megtört ember látnak maguk előtt – mondtam, és hallottam, ahogy a hangom a terem falairól visszaverődve visszatér hozzám. – És maguk képesek ezt az embert még szilánkosabbra törni azzal, hogy felidéztetik, elmondatják élete legfájóbb napjának borzalmait. Az én szememben ti vagytok az igazi szörnyetegek, mind! – Visszaszorítottam a könnyeim, és próbáltam megemberelni magam, de hisztérikus nevetésben törtem ki, majd zokogásban.

Egy pillanatra megálltam, a tekintetem végigfutott az egybegyűlteken. Majd megnyugodtam, és utat engedtem ennek az idegen erőnek.

– Ám legyen! Törjünk meg… Hideg téli nap volt, a vidéket vastag, puha hótakaró fedte be, amely csendes tisztasággal borította be a tájat. A hó egész nap szakadatlanul hullott. Reggel korán keltem, hogy fát vágjak, a fejsze súlya ismerősen simult a kezembe, ahogy a hideg csípte az arcomat. Minden vágás visszhangzott az erdő csendjében, a levegőben a friss faillat keveredett a tél dermesztő hidegével. Tudtam, hogy estére a családomnak meleget kell biztosítanom, hiszen kint a hófúvás már ekkor is erősen támadott.

Elizabeth, a feleségem, a piacon járt. Szokása szerint alapos volt. Kiválogatta a legjobb hozzávalókat az esti vacsorához, mint mindig. Gondoskodott rólunk, apró figyelmességei sosem hagyták, hogy érezzük a tél ridegségét. A kislányunkra közben a dajka vigyázott. Míg mi a napi teendőinket végeztük, a házunk megtelt az ő apró kacajával és élete első éveinek örömteli csodáival.

Mikor délután hazatértem, a dajka már indulni készült. Kifizettem a napi díját, ahogy mindig szoktam, és egy mosollyal köszöntem el tőle. A ház csendes volt, de mégis otthonos. Pár órával később Elizabeth is megérkezett, arca kipirult a téli hidegtől, de szemében izgatottság csillogott. Egy apró, faragott falovat szorongatott a kezében, amelyet a gyermekünknek vásárolt. Büszkén mutatta, és ahogy egymásra mosolyogtunk, egy pillanatra elfeledtük a világ hidegét és gondjait.

Az est lassan beborította a várost. A hófúvás egyre erősebben üvöltött odakint, mintha valami messzi helyről hozta volna magával a balsorsot. Mi azonban a tűzrakás melegénél ültünk, beszélgettünk, nevettünk, élveztük a család csendes boldogságát. De az éjszaka csendjét hirtelen éles sikolyok hasították ketté. Felkaptam a fejem, és azonnal az ajtóhoz rohantam. Elizabeth felállt, szemei rémülettel teltek meg, de én csak annyit mondtam: „Maradj itt a gyerekkel!”

Az utcára lépve láttam, hogy a városi templom lángokban áll. Az égő óriásfáklya fénye az éjszakát vérvörösbe öltöztette, a hó alattomosan olvadt el a templom körüli lángtenger forróságában. Emberek rohantak, kiabáltak, némelyek vízzel telt vödrökkel próbálták oltani a tüzet, mások gyermekeiket húzták maguk után kétségbeesve. Nem gondolkodtam, csatlakoztam az oltáshoz. A víz jéggé fagyott az arcunkon, a kezemet égette a hideg, de valahogy végül sikerült megfékezni a lángokat. Ahogy az utolsó szikra kihunyt, és a város újra csendbe burkolózott, a fáradtság egy pillanatra elnyomta az aggodalmamat. Hazaindultam. A fáradt testem minden lépésnél tiltakozott, de a gondolat, hogy a feleségem és a lányunk otthon vár rám, adott némi erőt.

Ahogy a házhoz értem, rossz érzés fogott el. Az ajtó tárva-nyitva állt. A gyomrom görcsbe rándult. A hideg, amely addig csak kint uralkodott, most mintha a lelkemet érte volna el. Beléptem, és azonnal észrevettem, hogy a tűz kialudt. A házban mindent beborított a sötétség és a fagy, mintha az élet maga távozott volna.

– Elég lesz! – dörögte Duncan, miközben szemei szinte égették a terem levegőjét. – Innentől átveszem a szót.

A csend szinte tapinthatóvá vált, csak a háttérben álló őrök nehéz légzése törte meg a feszült pillanatokat. A bíró előrébb hajolt székében, mintha közelebb akarna férkőzni elgyötört lényemhez.

– Ha jók az értesüléseim, nyomolvasásban, vadászatban jártas vagy, Grimes, igaz-e? – kérdezte, de a hangjában nem volt kíváncsiság, csak kegyetlen célratörés.

– Igen, de… – kezdtem halkan, ám Duncan nem engedte, hogy befejezzem.

– Köszönöm! – vágott közbe élesen. – Ez azt is jelentheti, hogy simán megsemmisíthetted ezeket a nyomokat, hogy a városi őrség ne tudja kideríteni, miként végeztél a családoddal. Mi több, a holttesteket is elrejthetted, akár egy vadállat, azonban… – itt szünetet tartott, hogy szavai súlya még mélyebbre hatoljon – …a vért nem tudtad időben lemosni barbár tett színhelyéről!

A tömeg felhördült, mintha a bíró szavai izzó parazsat dobtak volna közéjük.

– Ez nem igaz! Szerettem a családomat! – csattantam fel, de hangom hamar elhalt, ahogy a bíró vasakaratába ütközött.

– Nem igaz? – Duncan arcán megvető mosoly jelent meg. – Nincs olyan bizonyíték, amely az ártatlanságodra utalna! Meglehet, hogy magad okoztad a tüzet a templomnál, hogy a felfordulást kihasználva könnyedén eltüntethesd a gyilkosság nyomait! Illetve nagyon sokan megerősítették, hogy erőszakos voltál Elizabeth-tel, mikor részegen tértél haza! Az sem lepne meg ha más férfi lenne a háttérben…

– Hazugság! Minden szavad, Duncan, gyűlöletből fakadó, aljas hazugság és rágalom! Sosem emeltem kezet a szeretteimre! –Torkom szakadtából próbáltam a népet túlharsogni.

A bíró szavaitól újra dühös morajlás hangzott fel, a tömeg mintha azonnali ítéletért kiáltott volna. Megdermedtem. Szemeim elhomályosultak, ahogy próbáltam elhinni, hogy ez az egész valóban velem történik.

– Az ügyet lezárom. Bűnös! Akasszák fel ezt a gyilkost holnap, a nap első sugarának megjelenésekor! – mondta Duncan bíró hideg határozottsággal, és a kalapács hangosan koppant a faasztalon, mintha egy sorsot pecsételt volna meg.

„Bűnös!” A szó, mint egy kalapácsütés, visszhangzott a falak között. Az emberek felelete nem maradt el: őrjöngés tört ki. A tömeg hangja dübörgött, elnyomva a kinti világ zajait. A nehéz faajtók hirtelen kicsapódtak, és vakító fény szökött be a félhomályos terembe. Minden szem az ajtóra szegeződött, egy pillanatra elnémult mindenki, még a levegőt is visszatartották. Az ajtóban egy magas, talpig fekete páncélba öltözött alak állt, csuklyája mély árnyékot vetett az arcára. A tompa fény megcsillant rajta, de leginkább a férfi szemein: egy smaragdzöld és egy vörös szem párja ragyogott, különös, természetellenes erővel. A látvány dermesztő volt, mintha maga a halál küldte volna közénk a harcosát. A bíró is hátrébb húzódott, ahogy a férfi lassan felemelte karját, ujja egy pontra mutatott – éppen Duncanre.

Egyetlen apró nesz törte meg a csendet: a nyílvessző fütyülése, ahogy átszelte a termet, és belefúródott a bíró koponyájába. Duncan szeme kitágult, teste megmerevedett, majd előrebukott a székéből, mintha az élete súlya már nem tarthatta volna többé. Furcsa, fekete vér szivárgott a sebből, lassan átitatva díszes ruházatát.

A gárdisták azonnal cselekedni próbáltak; dárdáik hegye a fekete alak felé fordult. Kiáltások és rohamozó léptek visszhangja töltötte be a termet. De az idegen gyorsabb volt: két éles, halálos tőrt hajított feléjük, amelyek pontosan szíven találták az őröket. A támadók megálltak, mintha egy láthatatlan erő tartotta volna vissza őket, majd holtan rogytak a földre. Az emberek sikoltozva kezdtek menekülni a teremből. A felfordulás percek alatt teljesen kiürítette a helyiséget, csak én maradtam ott, a holttestek között.

A fekete páncélos lassan elindult felém. Mozgása különös volt: mintha valami láthatatlan, súlyos erő ellen küzdene. A lépései alatt a fém csikorgása és a padló koppanása visszhangzott. A keze enyhén remegett, ahogy a kardjához nyúlt, és mikor elérte testemet, szinte biztos voltam benne, hogy velem akar végezni. Az éles penge azonban nem az életemet vette célba, hanem a rabláncomat, amelyet egyetlen erőteljes csapással kettéhasított. A bilincsek csörömpölve hullottak a földre.

– Kö-köszönöm… – dadogtam, a hangom remegett a félelemtől és a meglepetéstől.

– Fogd a kardot, és menj! – Mondta a sötét harcos akadozva, mintha erőteljesen küzdene a szavakkal.

A lovag szavai úgy csapódtak le bennem, mint egy parancs, amely mögött titkok és szenvedések rejtőztek. Hangja mély és reszelős volt, valamiféle elnyomott fájdalommal telve, mintha minden kimondott szava egy láthatatlan, mély sebet hordozott volna. Egy pillanatra megálltam, próbáltam rájönni, mi az, amit el akar rejteni, de tekintete – vagy inkább a csuklya árnyékába burkolódzó sötét üreg – semmit sem árult el. Megragadtam a kardot, amely hűvös volt és szokatlanul nehéz, mégis tökéletesen simult a markomba. A vörös ékkő, amely a markolat végén ragyogott, hívogató fényt árasztott, ugyanakkor mintha valami mélységes nyugtalanság is sugárzott volna belőle.

A lovag közben hátat fordított, lassan a terem másik végébe sétált, és megállt egy árnyékos sarokban. Karjait leengedte, a kardját lazán tartotta maga mellett, mintha valamire várna. Az ajtón túl egyre közeledő lépteket hallottam. Valaki vagy valami újra megjelent az épületben, és a fekete páncélos teste feszülten, de rezzenéstelenül várta az elkerülhetetlen találkozást.

„Menj!” – mordult rám még egyszer, és mintha minden erejét beleadta volna abba az egyetlen szóba.

Ekkor megindultam. A lábaim szinte maguktól vittek előre, mintha a kard, amelyet most magamhoz szorítottam, húzott volna. Az őrszoba ajtajánál egy pillanatra megálltam, majd betértem. Valósággal halotti csönd uralkodott, a falakon himbálózó fáklyák fénye mozdulatlanul vetült a régi kövekre. A felszerelésem ott volt, ahol hagyták, így gyorsan magamhoz vettem mindent. A kardot egy pillanatra letettem, de a vörös ékkő ragyogása szinte mágnesként vonzott vissza. Megragadtam a fegyvert, és összeszedtem magam, hogy újra útra keljek.

Kiléptem a városból, a kapukon túl hideg, nyirkos szél csapott meg. Ismét érezni kezdtem, hogy egy idegen szempár rám irányul. Ez az érzés ott lappangott, ahol a kard ékkövének titokzatos fénye élt, és mintha minden lépésemmel egyre közelebb kerültem volna valami olyasmihez, amit talán nem kellett volna felébreszteni. Elhagytam a városhatárt, és elindultam a célom felé, Eredonba.

Az első éjszakán minden csendes volt, a hideg szellő időnként végigszaladt a tájon, de semmi más nem zavarta meg az utamat. Mégis, amikor lehunytam a szemem, a nyugalom érzése távolinak tűnt. Álmaimba lassan bekúszott valami nyugtalanító, valami sötét és gonosz. A rémálmok eleinte csak árnyképekből álltak; egy sötét helyen álltam, ahol semmi sem mozdult, csak a kard ékköve világított vörösen. Az ékkő izzó fényéből egy mély, eltorzult hang szólalt meg. „Táplálkozz” – suttogta először alig hallhatóan, de minden ismétléssel egyre erőteljesebben és sürgetőbben. Később a rémálmok egyre gonoszabbá váltak. Láttam magam a saját otthonomban, a feleségem és a gyermekem az asztal körül ültek, de az ételek eltűntek, és a helyüket valami borzalmas vette át. A kard szavai keveredtek az én belső kétségbeesésemmel, mintha nemcsak azt kívánná, hogy hallgassak rá, hanem azt is, hogy teljesen alávessem magam az akaratának.

Amikor felébredtem, testemet veríték borította, a kezem remegett. A kard ott feküdt mellettem, hűvösen és mozdulatlanul. Megráztam a fejem, próbáltam elhessegetni a rémálmok emlékét. Ez csak a kimerültség – mondogattam magamnak. Egy kimerült elme játéka, semmi több. De a kardra nézve újra megéreztem azt a megmagyarázhatatlan vonzalmat, amely egyszerre volt ijesztő és megnyugtató.

Két nap telt el így. Minden éjjel ugyanazok az álmok gyötörtek, és minden reggel egyre nehezebben szedtem össze magam. Napközben a gondolataim folyton a kard körül forogtak. Úgy tűnt, mintha mindig ott akarna lenni a kezemben, mintha nélküle nem tudnék továbbhaladni. És egy nap… hallottam a hangját. Nem álmomban, hanem ébren. „Egyél” – mondta, tisztán és érthetően, mintha valaki mellettem suttogta volna. Felriadtam és körülnéztem, de nem volt ott senki. Csak én és ez a furcsa, nyomasztó érzés, hogy a kard több, mint egyszerű fegyver. Az utam Eredon felé lassan, szinte kínkeservesen haladt előre, mintha maga a világ is ellenem fordult volna. Hét nap telt el, és alig jutottam közelebb a városhoz. Az erdő csendjében vándorolva a betegségtől és az elhúzódó rémálmoktól egyre mélyebb kilátástalanságba süllyedtem.

Éreztem, hogy a kard valamit akar tőlem, de fogalmam sem volt, mi lehet az. Jobban szemügyre vettem a fegyvert, a vörös követ is közelebbről szemléltem perceken át, és észrevettem valamit. Egy apró, parazitaszerű lény mozgott benne, mintha figyelne rám. Szinte hallottam, hogy azt kívánta, engedjem szabadon. Már nem tudtam eldönteni, hogy a parazita vagy a kard beszél hozzám, mert mindkettő egyre hatalmasabb hatást gyakorolt rám. Egy ideje már nem ettem rendes ételt, a hús iránti undor elhatalmasodott rajtam, helyette bogyókat és más növényeket kerestem, amelyeket a környéken találtam. A láz nem hagyott alább, a hideg verejték, amely az arcomat mosta, csak fokozták a kétségbeesésem. Az erőm egyre inkább elhagyott, de mintha egy idegen akarat mégis mozgásban tartott volna. Valami, ami felkavarta a mélyben rejlő ösztöneimet. Nem tudtam már, miért vagy hogyan, de valahogy mindig továbbhaladtam, mintha a testem nem a sajátom lett volna.

A szervezetem végül feladta, és összeestem az úton. Az agyamban csend honolt, de nem a fájdalom csendje volt ez, hanem inkább egy békés üresség, amely magába szippantott. Az élet és a halál közötti szakadékba léptem, és nem akartam többé kilépni belőle. Az állapot, amelyet a betegség okozott, mintha egy másik világba vezetett volna el. Az elmém egy pillanatra kiürült, s a külvilág minden zaja elhalkult.

A testemre egy vándorbrigád talált rá az erdő szélén, és a táborukba hurcoltak. Bár eleinte tartottam tőlük, hamar kiderült, hogy ezek az emberek nem rablók vagy katonák, hanem egy különös orvosi csoport tagjai, akik ugyanarra a helyre tartottak, mint én, bár az okát nem tudtam. Fáradtan és összezavarodva ébredtem egy sáros sátor mélyén, miközben halk beszélgetés zajai szűrődtek be.

Amikor megpróbáltam mozdulni, éles fájdalom hasított a bordáimba, és éreztem, hogy a fejem szinte lángol a láztól. Egyikük odalépett hozzám – magas volt, karcsú, és furcsa, csőrt formázó maszkot viselt, amely minden emberi vonást eltakart. A maszk szemei körüli fekete üveg groteszk árnyékokat vetett rám a gyertyafényben. Az összes orvos ugyanilyen maszkot hordott, ami csak fokozta a helyzet valószerűtlenségét és nyomasztó hangulatát. Próbáltam beszélni, de a szavak nehezen jöttek ki a számon, a hangom rekedt volt és gyenge. Az orvos közömbösen figyelt, és azt mondta:

– Mozgásképtelen vagy. Ne aggódj. A gyógyszer hamarosan hatni fog. Mi gondoskodunk rólad. A lázad súlyos, de nem reménytelen.

A kard, amely mindig mellettem volt, most csendes maradt. Nem sugárzott belőle az a furcsa erő, amelyet korábban éreztem. Talán tanulmányozott, talán figyelt… nem tudtam eldönteni. Ahogy kábultan feküdtem, lassan visszasüllyedtem az álomszerű, nyugtalanító öntudatlanságba.

Ahogy az álmok és ébrenlét határán lebegtem, a körülöttem lévő zajok mintha távolról, ködön keresztül szűrődtek volna be. Az orvosok hangja lassan érthetővé vált, és az agyam lusta, tétova módon próbálta összerakni a hallottakat.

– Ez nem olyan, mint az erdőben terjedő járvány – mondta az egyikük. Hangjában határozottság és enyhe rémület csengett. – A tünetei mások, és az állapota… különös. De az a kard… – A szava elakadt, mintha kénytelen lett volna legyűrni a saját félelmét.

– A fegyver biztosan abból a városból származik – vágta rá a másik. – Veszélyt jelent. Azonnal el kell zárnunk, sőt, meg kell semmisítenünk! Nem hagyhatjuk, hogy tovább szennyezze az élőket.

A szívem kalapálni kezdett. A tudatom hirtelen kitisztult egy pillanatra, mintha a testem ösztönösen válaszolni akart volna az elhangzottakra. A kard, az a vörös ékköves fegyver, amelynek hideg, különös kisugárzása egyszerre taszított és vonzott, most az életem egyetlen biztos pontjának tűnt. Még így, félájultan is éreztem, hogy kötődöm hozzá – hogy a sorsom valahogy elválaszthatatlanul összefonódott vele. Mozdulni próbáltam, de a testem ólomként nehezedett az ágyra. A láz és a kimerültség megbénított, csak a gondolataim kavarogtak élénken. Éreztem, hogy a helyzet kétségbeejtő. Ha elveszik a kardot, talán engem is megfosztanak a remény utolsó szikrájától. Minden erőmet összeszedve motyogni kezdtem:

– Ne… ne nyúljanak… hozzá… – de a hangom halk és törékeny volt, elnyomta a beszélgetésük zsongása.

A tehetetlenség érzése elárasztott, és miközben a tudatom lassan újra elmerült az álmok homályában, egyetlen gondolat maradt meg tisztán bennem: bármi áron meg kell védenem azt a pici lényt!

Az ébredésem utáni pillanatok a zavarodottság és a rémület ködébe burkolóztak. Ahogy kinyitottam a szemem, a fejem zúgott, és úgy éreztem, mintha a testem súlytalanul lebegne egy végtelen mélység peremén. A sátor levegője állott volt, a vér átható szaga szinte elviselhetetlenül telepedett az érzékeimre. Próbáltam talpra állni, de a szédülés miatt minden lépés olyan volt, mintha egy ingatag kötélen egyensúlyoznék. Egyszer jobbra, majd balra tántorodtam, ahogy a sátor vékony vásznában próbáltam megkapaszkodni. Az anyag gyenge, puha érintése épp csak segített talpon maradni. Ahogy lassan kezdett kitisztulni a fejem, a sátor csendjét feszült várakozásként érzékeltem. Minden apró nesz – a vászon suhogása, a lábam alatti talaj halk ropogása – élesnek tűnt és sejtelmesnek, mintha valami óriási titkot rejtene. Amikor végre elértem a kijárathoz, lassan félrehúztam a sátor leplét. Amit kint láttam, az szinte minden vért kiszívott az ereimből.

A tábor nem egyszerűen elhagyatott volt, hanem iszonyatos színtere lett egy ismeretlen katasztrófának. Holttestek hevertek szanaszét, groteszk pózokban, mintha valami szörnyű küzdelem mementói lennének. A halottak közül néhányan még mindig a járvány elleni maszkot viselték, de sok maszk a földön hevert, véresen és összetörve. Néhány maszk a holttestek arcába vagy szájába volt szúrva, mintha valaki szándékosan meg akarta volna gyalázni őket. Egy lovaskocsi oldalán rothadó testek halma tornyosult, a levegőben nehéz, savanyú bűz terjengett.

Az undor és a rémület szinte megbénított, ahogy próbáltam felfogni, mi történhetett. Ahogy körbejárattam a tekintetemet, észrevettem, hogy az egyik sátor bejáratánál a saját felszerelésem várt. Szívem dobbant egyet a reménytől, de az is hamar szertefoszlott, amikor rájöttem, hogy a kard, amelyet magammal hoztam, nincs sehol. Csak egy rövid tőrt találtam a felszereléseim között, ezt magamhoz vettem. Éreztem, hogy ez az egyetlen dolog, amire támaszkodhatok az ismeretlen veszéllyel szemben. Nem tudtam, mi történt, és őszintén szólva nem is akartam tudni. A tábor légköre olyan volt, mintha maga a halál lebegett volna felette. Az egyetlen gondolatom az volt, hogy elmeneküljek innen, minél messzebb, minél gyorsabban. Körülnézve megláttam az erdőt, amelynek fái sötét alagútként ölelték körül a látóhatárt. A fák mögött halványan kirajzolódott egy templomtorony, egy távoli menedék ígéreteként.

Reméltem, hogy a templom körül talán egy falu terül el, emberekkel, akik segíthetnek. Ugyanakkor valami az elmém mélyén azt súgta, hogy nem minden az, aminek látszik. Ahogy elindultam az erdő felé, a gondolataim kavarogtak. Mit adhattak be nekem? Mi történhetett itt, amíg eszméletlen voltam? A kérdések megválaszolatlanok maradtak, és úgy éreztem, mintha súlyuk az egész testemre nehezedne. Ahogy egyre beljebb haladtam, a sűrű lombok alatt a világ egyre sötétebbé és nyomasztóbbá vált. A gondolataim kuszák voltak.

Az erdő sűrű csendje szinte tapintható volt, mintha a természet minden lélegzetét visszafojtotta volna. A lombok között néhol áttörő fények vibráló mintákat rajzoltak a földre, de ezek is inkább nyomasztóan hatottak, mintsem megnyugtatóan. Az avar tompa ropogása alattomos zajnak tűnt, minden lépésem elárulta a jelenlétemet ebben az ismeretlen világban. Az érzékeim kiélesedtek, figyeltem minden rezdülést, minden árnyékot, amely az ösvény nélküli erdő mélyére vezetett.

Amikor a távolban megpillantottam a vörös és fekete ruhás alakot, a szívem egy pillanatra megdobbant. A nő mozgása kecses volt, léptei szinte hangtalanul simultak bele az erdő nyugalmába. Volt benne valami természetfeletti, valami megmagyarázhatatlan. Ahogy közelebb akartam kerülni hozzá, lépéseimet próbáltam óvatosabbá tenni, de minden mozdulat mintha csak növelte volna a köztünk lévő távolságot. Egy pillanat múlva eltűnt, mintha soha nem is létezett volna. Kétségbeesetten meredtem arrafelé, ahol utoljára láttam. Talán csak a képzeletem játszott velem? Vagy valami más erő volt a háttérben, amely irányítani próbált? Az irányt, amerre haladt, mégis helyesnek éreztem. A megérzéseim egyelőre csendben követtek, de valami baljós sejtelem kezdett rám telepedni. A környék hidegebbnek tűnt, a csend is másként szólt. Ez a megnyugvás törékeny volt, bármelyik pillanatban darabokra hullhatott.

Ekkor a fájdalom váratlanul csapott le rám. A fejem mintha egy láthatatlan kalapács alá került volna, a fülemben felhangzó csengés szinte kibírhatatlan volt. A világ megszűnt létezni egy pillanatra; csak a sajgó fájdalom maradt, amely térdre kényszerített. Éreztem, ahogy a homlokom hideg verejtékben fürdik, próbáltam valami biztos pontot keresni. Egy fa durva kérgének támaszkodtam, és erőt vettem magamon, hogy ne veszítsem el az eszméletemet. A fájdalom hirtelen abbamaradt, mintha nem is létezett volna. Szinte émelyítő volt a hirtelen csönd és nyugalom, amely átvette a helyét. Ekkor hallottam meg a dallamot. Egy halk, szinte szellőszerűen simogató dallam szűrődött át az erdő sűrűjén. Azonnal a vörös és fekete ruhás nő képe ugrott be. Talán ő dúdolgat? Vagy ez is csak egy újabb illúzió, amelyet az erdő sző körém?

Ahogy a hang irányába hajoltam, a szívem vadul vert. A levegő mintha megfagyott volna körülöttem, a világ összes színe és hangja eltompult. Semmit nem láttam, csak az árnyak játékát a sűrű növényzet között. Egy pillanatra azt hittem, a dallam csak a képzeletem szüleménye volt, hogy az elmém játszik velem a kimerültség és a rettegés határán. De aztán, ahogy visszafordítottam a tekintetem, ott állt előttem Ő. Mintha a semmiből bukkant volna elő, hangtalanul, kecsesen. Az arca annyira élőnek tűnt, hogy egy pillanatra megkérdőjeleztem a valóságot. A szívem a torkomban dobogott, a testem megfeszült a hirtelen támadt félelemtől. Képtelen voltam megszólalni, csak tágra nyílt szemekkel bámultam rá, próbálva felfogni, amit látok. Az ajka szelíd mosolyra húzódott, de ez sem hozott megnyugvást – inkább még zavarba ejtőbbé tette a jelenlétét.

– Jól vagy? – szólalt meg selymes, nyugodt hangon. – Úgy nézel ki, mint, aki rémeket látott.

A szavai mélyen visszhangzottak az elmémben, de nem is a jelentésük, hanem a hangszínük fogott meg. A szívem egy pillanatra megugrott, ahogy elértek hozzám. Az elmém kusza volt, a gondolataim szétfutottak, mint a vízbe hullott festék.

– Nem! Ez nem lehet… Te itt… Hol vagyok?! – szakadt ki belőlem rekedt, zavart hangon.

Ahogy ránéztem, minden megszűnt körülöttem. A tőr, amelyet addig ösztönösen szorítottam magamhoz, az utolsó menedékemnek tűnt, de a nő jelenléte teljesen elbizonytalanított. A testem megfeszült, mintha harcra készülne, ugyanakkor bénultság vett rajtam erőt. Az arcát bámultam, majd a szemeibe néztem, és valami megtört mélyen bennem. A szemei olyan ismerősek voltak, hogy szinte fájt rájuk nézni. Egy titkot rejtettek, valamit, amit nem tudtam megérteni, de magához vonzott, akár egy örvény. Az elmém elhagyott engem; elvesztem a tekintetében, az önuralmam szertefoszlott.

A kezem remegni kezdett, és a tőr, amelyet addig görcsösen szorítottam, lassan kihullott az ujjaim közül. A pillanat végtelennek tűnt. Az alak mosolya csábító volt, az illata olyan ismerős, hogy az érzéseim hullámokban csaptak át rajtam. Az ösztöneim ellentmondásban voltak; egyszerre akartam elrohanni és közelebb lépni.

2. FEJEZET
BERENGAR

Emlékszel? Ugye már nem? Azok a sikolyok az erdőben… a hús, ahogy ajkaddal feltéped.

Lovag vagyok. Reyla hű szolgája. Egy feladatot bízott rám. Meg kell védenem Eredon lakóit.

„Miért ma?” – kérdeztem magamtól, ahogy elhagytam a palota kapuját. A nehéz páncél súlya ismerősen nyomta a vállamat, de nem éreztem kényelmetlenséget. Ez a teher a kötelességem szimbóluma volt. Az út egy öröksötét erdőn át vezetett, ahol a legiszonytatóbb lények lakoznak. Tudtam, a következő napkeltére át kell jutnom, hogy nagyobb esélyem legyen túlélni. „Egyedül hogy védjek meg egy egész várost? Mitől védjem meg?” – tettem fel a kérdést, de felelet nem érkezett.

A lovam patái határozottan koppantak a köveken, ahogy elhagytuk a kapukat. A távolban az erdő sziluettje sötét árnyékként magasodott az égbolton. Én azonban nem kételkedtem. A lovagi esküm lényege két szó volt: védelem és becsület. Az erdőben rejtőző lények? Csak akadályok. A küldetés? Lehetőség arra, hogy bebizonyítsam, méltó vagyok a feladatra.

Ahogy közeledtem az erdő széléhez, a hajnali levegő egyre hűvösebbé vált, de a hideg nem érintett meg. A kardom és a páncélom biztosította a védelmet, az akaratom pedig az előrehaladást. A lombok közül kiáradó sötétség inkább hívogató volt, mint fenyegető. Az ismeretlen mindig lehetőséget kínál: tanulásra, harcra, győzelemre.

„Az emberek rettegnek ettől az úttól – gondoltam magamban –, de én nem vagyok holmi paraszt, aki megijed a saját árnyékától. Reyla hercegnő jobbkeze vagyok. Számít rám. Ez az ösvény éppolyan, mint bármelyik másik: egy út, amelyen végig kell menni.”

Az erdő szegélyén megállítottam a lovamat, és lepillantottam a sűrű lombok alatt húzódó sötétségre. A nap első sugarai megcsillantak a páncélomon, mintha Reyla áldását küldené nekem. Egy pillanatra átgondoltam a helyzetet. Az erdő rejthet veszélyeket, de minden veszély próbát jelent. És minden próba lehetőséget arra, hogy megerősítsem az eskümet és tiszteletemet uralkodónőm iránt.

„Bármi is vár rám odabent, legyőzöm” – döntöttem el határozottan. Lehajtottam a sisakom rostélyát, és elindultam. Az erdő belsejéből kiszűrődő hangok – állatok távoli morgása, a szélben letörő ágak reccsenése – egy pillanatra sem ingattak meg. Az ösvény kanyargós és kihívásokkal teli volt, de szívemben a bátorság és a kötelesség érzése uralkodott.

„Ez nem félelem” – gondoltam magamban, miközben a sötétség lassan elnyelt. „Ez parancs.”

A sors fintora, hogy hiába volt nappal, erős köd ereszkedett az erdőre, mintha maga a föld próbálná elrejteni titkait. A köd sűrűjében a világ szinte megszűnt létezni, minden irány egyformán bizonytalan és kietlen volt. A láthatatlan kezek, amelyek a kardmarkolatom köré kulcsolták ujjaimat, nem a félelem szülöttei voltak, hanem a kötelességéi. A fák árnyai torz formákat öltöttek a ködben, és minden apró zaj, minden halk recsegés jelezte, hogy nem vagyok egyedül. A kardom súlya ismerősen nyugtatott, mint egy régi barát vállveregetése, de a fülem körülötti zúgás most másfajta kihívást hozott. Egy fenevad morgása hangzott fel a ködben, mély és szaggatott, mintha az erdő szívéből jönne. Hiába fordultam a hang irányába, mindig másfelől hallottam.

Lépteim gyorsultak, ahogy a vadászat érzése felkorbácsolta a bennem rejlő lovagi szellemet. Nem félelemmel rohantam előre, hanem a harcos szívének türelmetlen vágyával, hogy szembenézzen a fenyegetéssel. Ahogy a köd vastag rétegeiben egyre mélyebbre hatoltam, a vadászat izgalma felerősítette érzékeimet.

Egy ponton megálltam, a hátamat egy fa törzsének vetettem. A páncélom tompán csikordult a mozdulat alatt, jelezve, hogy az idő minden fegyverzetet próbára tesz. Készen álltam a támadásra, a kardom csillogó pengéje áthatolt a homályon, mint egyetlen tiszta fény ebben a baljós világban. És akkor megláttam őt.

Úrnőm, Reyla, alakja tűnt fel a homályban. A hosszú, lassú léptek olyan biztosan közeledtek, mintha a köd is csupán az ő akaratából létezne. Szemeim próbálták követni a vonásait, de az arcát mintha egy isteni kéz eltakarta volna előttem. Nem szólalt meg, de jelenléte úgy nyomott össze, mint egy egész világ súlya.

A következő pillanatok zavarosak voltak. Testközelbe ért, de mielőtt felismerhettem volna arcát, a páncélom hirtelen megrepedt, mintha maga az idő tört volna át rajta. A húsom kettéhasadt, a vér kibuggyant, forrósága hirtelen dermesztő hideggé vált. A fájdalom olyan éles volt, hogy szinte tisztává varázsolta a gondolataimat.

„Így ér véget?” – a kérdés elhagyta elmémet, miközben a szívem utolsót dobbant. Az erőm elhagyott, a világ megszűnt létezni, és a testem a köd jéghideg karjaiba hullott. Nem láttam, mi végzett velem, nem hallottam acél és acél találkozását, sem a halált hozó léptek zaját. A sötétség örvénye magával ragadott, és elbuktam, még mielőtt a valódi harc elkezdődhetett volna. És mégis, amikor a köd lassan felszállt, Reyla alakja továbbra is ott állt, engem figyelve. Szemeiben nem gyász tükröződött, hanem valami más: egy ismeretlen szándék szikrája. Az élet szikrája, amely a következő pillanatban visszatért élettelen testembe. A szívem újra dobbant, és a fájdalom helyét valami mély, kimondhatatlan érzés vette át.

„Mennyi idő telt el?” – kérdezem magamtól, de válasz, ha volt is, nem érkezett. Próbáltam megszólalni, de valami belülről gátolt meg. Mintha a szavak, amelyek korábban az én akaratomat tükrözték, már nem az enyémek lettek volna. Testem egy sötét, baljós épületben hevert. A levegőt nehéz penész és a vér szaga töltötte be. A csendet egy lágy, mégis hátborzongató lélegzetvétel törte meg. A sötétségből két alak bontakozott ki – az egyik egy áldozat, reszkető vézna árny, a másik pedig a vadász, akinek hideg tekintetében a zsákmány sorsa már eldőlt.

„Egyél, bajnokom” – csábító, mély női hang szólal meg a homályból, és a szavai ismerősen csengenek. Nem tudom, honnan, de tudom, hogy engedelmeskednem kell. Az éhség elemi erőként kúszik fel bennem, ám ez az éhség nem olyasmi, amelyet kenyérrel, borral vagy sültekkel csillapítani lehetne. A vér és a hús hívogatása olyan nyers, olyan mélyen gyökerező, hogy nem is próbálom elfojtani.

Lassan, szinte szertartásosan, levetem a sisakomat. A fém hangja ridegen visszhangzik az üres térben. Ahogy a férfi meglátja az arcomat, rémült üvöltés tör ki belőle, és megfeszül, mintha menekülni próbálna. De nincs hová. Egy mozdulattal megragadom, és mielőtt tudatosulhatna benne a sorsa, fogaim mélyen a húsába vájnak. A meleg vér íze szétárad a számban, és a világ minden más érzékelése megszűnik. Ez az egyetlen, ami létezik. Nem vagyok kegyelmes. Nem hagyok mást, csak csontokat.

A nő alakja mozdulatlan marad a sötétségben, szemléli, ahogy az éhségem csillapodik. A hideg, halott testem lassan melegséggel telik meg, mintha az elfogyasztott élet áradna szét újra bennem. De ez az élet nem az, amit egykor ismertem. Ez valami más. „Mivé lettem?” – kérdezem magamban, a szavak a lelkem mélyén visszhangoznak, de kimondani nem tudom őket.

Többé nem bírom magamon tartani a páncélt. A fém hideg érintése idegen a bőrömön, le akarom vetni, hogy lássam, mivé váltam. Ahogy a páncélom egyes darabjai a földre hullanak, és a halvány fény megcsillan az acélon, meglátom saját tükörképem. Ez az arc idegen.

„Gyönyörű vagy” – suttogja újra a női hang, most közelebb, a szavai édesek, de mérgezettek. Próbálok megszólalni, kifejezni a gondolataimat, tiltakozni, de nem sikerül. A szám elnémult, a testem nem engedelmeskedik. Rab vagyok a saját bőrömbe zárva, és ez a felismerés olyan, mintha egy tőr szúrnának a szívembe újra és újra.

Ez egy olyan város, ahová élő ember sosem teheti be a lábát. Ez a hely most az otthonom. Én lettem az őrző, akinek kötelessége beteljesíteni a parancsot. Az egykori Reyla úrnő szavai tisztán visszhangzanak elmémből: „Védd meg Eredon városát.” De most már tudom, hogy ennek ára van. Én lettem a város védelmezője – és szörnyetege.

Ez a test már csak börtön az elmémnek. Mintha az egykor acélból kovácsolt büszke lovag most csupán egy árny lenne, saját szánalmas emlékének foglya. Nem akarom, hogy így lássanak. Nem akarom, hogy gyengének, irányíthatónak vagy megtörtnek tartsanak. Az élet minden csapását elviseltem – háborúk könyörtelen forgatagát, csaták véráztatta földjét, szerelmek édes és keserű ízét, a szívfájdalmak gyötrelmes láncait és a járványok kegyetlen pusztítását.

De most, íme, itt állok, csupán egy húsbábként. Nem hús-vér ember, nem harcos, nem bajnok – egy eszköz, amelyet mások céljaira formáltak. A gondolat, hogy így emlékezzenek rám, hogy ez maradjon meg belőlem, tőrként hatol már halott szívembe. Nem. Nem hagyhatom, hogy ez legyen az örökségem.

Ha már ide lettem bezárva, ha már a sors és az úrnő akarata úgy döntött, hogy ez az új valóm, akkor hadd mutassam meg, mit jelent igazán az, aki vagyok. Nem a bilincsek határozzák meg a lelkemet, hanem az, amit bennem láthatsz. Nézd meg valódi és dicső énem! Lásd a szellemet, amely egykor hegyeket mozgatott meg és emberek szívébe reményt ültetett! Ez az én lázadó harcom. Nem hagyom, hogy ez a szörnyeteg legyen az egyetlen, amit észrevesznek. Akár belülről, akár kívülről, a fényt újra fel kell gyújtani – még akkor is, ha mindez egy olyan testben történik, amelyet már nem tartok a sajátomnak.

A múlt árnyai közé vezet az emlékezés, vissza Helvard király uralkodásának kezdetéhez, egy olyan időszakhoz, amely a királyságunk történetében sorsfordítónak bizonyult. „Isten óvja a királyt” – harsogták a tömegek, mikor trónra lépett, de senki sem sejtette, hogy rövidesen háború dúlja majd fel a királyság békéjét. Az első nagy háborút Kromm ellen vívtuk, aki saját népe legendája volt: egy rabszolga, aki fellázadt, és végül magát koronázta királlyá.

Családunk mindig is a kard és a hadviselés mesterei közé tartozott. A nemesi címet vérrel és vassal vívtuk ki, nem születéssel. A harcban szerzett tisztelet és az igazságosságra való törekvés tett minket a király bizalmas tanácsosaivá és tábornokaivá. Én vezettem a Fekete Aranyat – egy különleges hadsereget, amelynek tagjai nem ismerték a félelmet. Az első és legvéresebb csatánk emléke máig élénken él bennem. Az ellenséges sereg közel háromezer fősre duzzadt, míg mi csupán ezerötszázan voltunk. Azonban az erőviszonyokat nem a számok határozták meg, hanem a harcosok képzettsége és eltökéltsége. Miközben a csatatér felé haladtunk, lépteink szabályos üteme olyan erővel rázta meg a földet, hogy a természet is meghajolni látszott a Fekete Arany előtt. Az embereim tekintete elszánt volt, kardjaik és pajzsaik készen álltak a harcra.

Amikor szembe találtuk magunkat az ellenséggel, az időjárás mintha szándékosan ellenünk fordult volna. Az ég befeketedett és heves eső zúdult ránk, mintha az istenek haragját akarnák jelezni. Kardomat magasba emeltem, hogy elnyomjam a kétség legkisebb szikráját is az embereimben.

– Emberek! Ne merjetek tétovázni egyetlen percig sem! Az istenek elfordultak tőlünk, de mi, a Fekete Arany, még velük is szembeszállunk, ha kell! Ezek lázadók, akik bemocskolták népünket. Itt az idő, hogy elégtételt vegyünk! Előre!

Az eső elmosta a csatakiáltásainkat, de nem a harci szellemet. A kardok csattogása és a halálsikolyok zaja uralta a harcteret. Bár számbeli hátrányban voltunk, a harcosaim képzettsége és elszántsága ellensúlyozta az ellenség fölényét. Ám minden tervünk ellenére az ellenségnek sikerült hátulról bekerítenie minket, és a veszteségeink gyorsan gyarapodni kezdtek. Egyetlen esélyünk maradt: az íjászokat hátrahagytam, hogy csendben kövessenek minket, és a legmegfelelőbb pillanatban támadjanak. Shed, a legjobb barátom és a csapat vezetője, tudta, hogy a megfelelő időzítés mindennél fontosabb.

Amikor a nyilak süvítése megtörte az eső zúgását, üvöltöttem:

– Pajzsokat fel!

A váratlan nyílzápor káoszt okozott az ellenség soraiban. Ez volt a mi esélyünk, hogy kitörjünk a bekerítésből. A harc hevében azonban Krommal találtam szemben magam. Az arca egyik felét maszk takarta, a másik oldalon valami baljóslatú árnyékot láttam. Egy betegség jele? Vagy valami még rosszabb? Nem volt időm gondolkodni. A kardja gyorsabb volt, mint bármelyik ellenfelemé, és mielőtt felfoghattam volna, felhasította az alkarom és a mellkasomat. A fájdalom égetett, de nem hagytam, hogy megállítson. A pajzsom elvesztettem, de a kardom továbbra is a kezemben maradt. Kitértem a csapásai elől, ahol tudtam, és ekkor érkezett Shed nyila – egy tökéletes lövés, amely azonban csak a maszkot repesztette meg. Ez az apró figyelemelterelés elég volt. A kardomat mellkasába szúrtam, és amikor közelebb rántott, a pengém teljesen áthatolt a testén. Egyetlen mozdulattal hátralöktem, majd egy pontos vágással elvágtam a torkát.

Amint Kromm teste a földre zuhant, a lázadók letették fegyvereiket, vagy elmenekültek gyáván. A csata véget ért. A háború azonban csak sokkal később. Nagyon sok támogatóra lelt a Lázadó, és minden egyes érmét a vérükkel fürösztöttünk, hogy példát statuáljunk. De milyen árat fizettünk érte? A közel ezerötszáz emberemből alig kétszáz élte túl a háborút. A Fekete Arany kompániát nem sokkal később feloszlatták, de Shed és én elnyertük méltó jutalmunkat: helyet a királyi testőrségben. Azonban sosem tudtam elfelejteni azokat a napokat, és azokat, akiket otthagytunk a csatatéren. Ez a győzelem az ő áldozatukból született. A becsületükből és a vérükből.

A kinevezéssel családomat magasba emeltem, de saját magamat szép lassan lefelé taszítottam. A győzelem mámora túl erős volt, és ahogy a vér szaga elillant, helyét az ital és a bűn mámoros illata vette át. Prostituáltak ölében feküdtem szinte minden éjjel, és addig ittam, amíg a világ ki nem fordult alólam. Úgy éreztem, ez a győzelemért járó jutalom, amelyet senki nem vehet el tőlem.

A sok kurtizán közül Jess volt a kedvencem. Nemcsak a testiséget emelte művészi szintre, hanem a lelkemet is meg tudta érinteni. Talán ő volt az egyetlen, aki megértette a harcos belső vívódását, a fájdalmat, amelyet nem kard okozott, hanem az emlékek, a háború súlya. Mindig szeretett végigsimítani a harctéren szerzett sebeimen, mintha azok térképként mesélnének a múltamról.

Amikor ujjai óvatosan siklottak végig a hegeken, különös bizsergés járt át mindkettőnket. Nem tudom, hogy a fizikai kontaktus vagy az érzelmi mélység miatt történt, de olyankor mintha összeforrt volna a lelkünk. Ahogy rám nézett és mosoly bujkált az ajkán, néha úgy éreztem, talán újra ember vagyok, nem csak egy karddal hadonászó gépezet, akinek az élete csatákban íródik.

Míg én megbabonázva merültem el az emberi élvezetek gyönyörében, Shed továbbra is a királyi udvar árnyékában tevékenykedett, erősítve kapcsolatát Helvarddal és annak családjával. Ő mindig is hűséges volt, egyenes gerinccel viselte a felelősséget, amelyet én lassan elengedtem. A köznép hamar ráaggatta a királyi gárdára a „kurvák gárdája” gúnynevet. Nem csodálkoztam rajta. A dicsőség fejünkbe szállt, és mi egyre inkább megfeledkeztünk a kötelességről.

A józanság fájdalmas csapása akkor ért minket, amikor Helvard király új palotát emeltetett, és beköltözött az általa alapított városba, Eredonba. A hely egyszerűen lenyűgöző volt. Sűrű erdők övezték, bővelkedett bányászati nyersanyagokban, termékeny földjei gazdag termést hoztak. Egy város, amelyet a jövőnek álmodtak, és amely magában hordozta Helvard király törekvéseit. Megkockáztattam volna, hogy császárrá válásának az alapja lehet.

Az évek lassan teltek, a régi gárda szétszóródott, Shed azonban kitartott. Jess a legnagyobb meglepetésemre felhagyott régi életével, és végül engem választott. Együtt költöztünk az új otthonunkba. A palotát körülölelő táj, az új kezdet ígérete… mindez talán megmenthetett volna, de én továbbra is a borok, a mulatság és a felelőtlen élet rabja voltam.

Egy délután, amikor épp vörösbort kortyolgattam a palota egyik nyugodt erkélyén, Shed jelent meg. Megállt előttem, a szokásos nyugodt, mégis komor arckifejezésével, majd a szavakat lassan megfontolva szólalt meg:

– Nem, barátom, nem kell meghajolnod. Elég, ha végre összeszeded magad, és felhagysz ezzel az önpusztítással – mondta, majd egy borítékot dobott az asztalra.

Kíváncsian pillantottam rá, de nem nyúltam érte rögtön. Inkább lassan kortyoltam bele a poharamba, érezve, hogy Shed minden mozdulatomat figyeli. Szinte éreztem az ítélkezést a levegőben.

– Szóval te most már nagy ember lettél, mi? – kérdeztem, miközben magamba szívtam a bor illatát. – Felelős vezető, aki rendet tesz a káoszban? Vagy csak megint egy újabb álca, hogy ne kelljen szembenézned azzal, ami itt folyik? – Gúnyos mosolyra húztam az ajkaimat, és belül éreztem, hogy valami megváltozott közöttünk.

Shed nem szólt, csak összefonta karjait a mellkasa előtt, és várt. A hallgatása élesebb volt bármilyen visszavágásnál. Egy pillanatra elgondolkodtam: talán tényleg elvetettem a sulykot.

– A király… tényleg olyan rossz állapotban van? – kérdeztem végül, hangom alig hallhatóan komolyabbá vált.

– Igen – felelte röviden. – Helvard egyre közelít a megtébolyodáshoz. Olyan dolgokat beszél, amiknek semmi értelme. És ez még csak a kezdet. A palotában mindenki suttog. Azt mondják, valami gonosz erő árnyékolja be az elméjét. Amióta Eredonban van, azóta nem önmaga.

A borospoharat lassan letettem, és a borítékra pillantottam. Valami forróság futott végig a gerincemen, mintha a levél puszta jelenléte is valami mélyebb igazságot hordozna.

– És mit vársz tőlem? – kérdeztem végül, miközben az ujjaimmal lassan végighúztam a boríték szélén.

– Nem tudom, mi áll benne, de az biztos, hogy rettentően fontos. Bármi legyen is az, neked kell cselekedned. Nem szórakozásból mondom, hogy hagyd abba az ivást. Ha tényleg fontos neked még a királyság és az esküd, akkor itt az ideje, hogy visszatalálj ahhoz, aki régen voltál. Én vagyok az, akit megbíztak azzal, hogy irányítsak, mert jogos örökös híján én lettem erre felhatalmazva. Az ügy túlnőtt rajtunk, és minden pillanat számít. Én nyomozásba kezdek, hogy mégis mi történt Helvarddal. De tudnod kell, ha hibázunk, az nem csak minket érint. Az egész vidék sorsa múlik ezen.

A szavak súlya olyan erővel csapott le rám, mint egy pöröly. Egy ideig csak bámultam a borítékot, majd végül lassan kezembe vettem. A papír szélén halvány pecsét díszelgett, a királyi jelvénnyel. Shed csak bólintott, mintha ezzel lezártnak tekintené a beszélgetést. Az ajtóhoz lépett, de mielőtt távozott volna, visszafordult.

– Adok egy napot, hogy összeszedd magad. – Egy halvány biccentéssel fordított hátat, köpenye könnyű suhogással követte mozdulatát. Ahogy kilépett az ajtón, az erkélyen csend lett.

Felbontottam a levelet. Az állt benne, hogy a királyi gárda tagjaként én lettem megbízva azzal, hogy a király lányának személyi testőre legyek, míg a nyomozás le nem zárul. Valamint, hogy azonnali hatállyal el kell hagynom a várost, úgy, hogy erről senkinek nem szólhatok egy szót se. A szavak súlya nyomasztó teherként nehezedett rám, mintha a levél minden sora egy-egy láncszem lett volna, mely fokozatosan börtönömmé válik.

Tanulmányoztam a levélben taglaltakat újra meg újra, és azon járt az eszem, hogy Jess miként fog reagálni. Az arca megjelent előttem, ahogy mindig, ha valami nehéz döntésre készültem. Vajon csalódott lenne? Vagy megértené, hogy ez a kötelességem? Úgy döntöttem, neki se mondom el. Minél kevesebben tudnak a küldetésről, annál kisebb az esélye annak, hogy veszélybe kerülünk. A feladat fontosabb, mint a saját lelkem.

Megembereltem magam, és magamra öltve családunk címeres páncélját– amelyen egy háromfejű kutya állkapcsai haraptak egymásba, az erő és a hűség jelképéül – felkészültem az útra. A hideg acél súlya ismerős volt, de most valahogy másként érződött. Ezúttal nem csupán védelmet nyújtott, hanem emlékeztetett arra, hogy családom évszázadokon át tartó öröksége most rajtam nyugszik.

Díszes fegyverzetben érkeztem meg a kijelölt célom felé, ahol a cselédek már pakolták a holmikat. A rohanásban is ott volt valami fájó visszafogottság, mintha mindenki tudta volna, hogy többé semmi sem lesz ugyanaz. Ekkor láttam utoljára élve Shedet. Az arca feszült volt, szemei nyugtalanul pásztázták a terepet, de amikor rám nézett, halvány biccentéssel búcsúzott.

Beszálltam a lovaskocsiba a hercegnő mellé, és elindultunk Merlovba. A hintó halk zörgése volt az egyetlen hang, amely kísérte a gondolataimat. Reyla mellett ülve egy pillanatra sem feledtem, miért vagyok itt: megvédeni őt, akár az életem árán is. Az út hosszú volt, a csendet csak a kerekek kattogása törte meg, miközben mindketten a magunk gondolataiba merültünk. Ez az út volt a kezdet – de még nem tudtam, hová vezet.

Egy ideig csak meredtem magam elé, gondolataim kusza fonalába gabalyodva. A páncél kissé feszülve nyomta a vállaimat, mintha maga az acél is tudatni akarná velem, hogy ez az út más, mint a többi. Kínosan nézelődtem a lovaskocsi belsejében, hogy mivel tölthetném az időt, de nem volt ott semmi, csak a hintó zörgése és a közöttünk feszülő néma hallgatás.

A csendet egy váratlanul bájos hang törte meg, könnyedségével szinte élesen hasítva bele a nyomasztó hallgatásba.

– Ijesztő címer. Kitalálhatom, hogy a gárdából kit osztottak ide mellém? – kérdezte a hercegnő, a hangjában valami csipkelődő éllel.

Feléje fordultam, bár a sisakom elrejtette az arcom, mégis éreztem, hogy szavaival játszadozni akar.

– Ismered a gárda összes tagjának nevét, kisasszony? – kérdeztem higgadtan, beszédemmel szándékosan tartva a távolságot.

A lány arcán megjelent egy finom mosoly, miközben egy pillanatra összehúzta a szemöldökét.

– Micsoda arcátlanság kérdéssel felelni a kérdésemre! – csattant fel, de a hangja játékos maradt. – Sebaj, elnézem most az egyszer. Kevés ilyen faragatlan lovag van az udvarunkban, így máris könnyebb kitalálni, kit rejt a sisak.

Ezután hosszasan végigmért, tekintete feltűnés nélkül siklott végig a páncélzatomon. Úgy éreztem, mintha a pillantása minden részletet rögzítene, minden rezdülésemet kiismerné. Az ajkába harapott egy pillanatra, majd megszólalt:

– Berengar talán?

Megakadt a lélegzetem, ahogy a nevemet kimondta, olyan biztosan, mintha mindvégig a gondolataimban olvasott volna.

– Telitalálat – bólintottam, de igyekeztem megtartani a tárgyilagosságot a hangomban.

– Sokat hallottam már rólad – folytatta, és ahogy beszélt, hangjából lassan eltűnt a játékos él, helyét valami kíváncsisággal vegyes tisztelet vette át. – Az ember, aki egymaga ölte meg a lázadók „királyát”. Az ember, aki győzelmet győzelemre halmozott ezt követően, királyi gárdistaként, mint szörnyvadász.

Pillantása egy pillanatra sem szakadt el tőlem, ahogy közelebb hajolt.

– Mégis, miféle szörnyeket láttak gyönyörű smaragdzöld szemeid? – kérdezte, és éreztem, hogy a szavai mögött valódi érdeklődés rejlik, nem csupán udvarias kíváncsiság.

Egy pillanatra haboztam, de végül mesélni kezdtem.

– Voltak köztük savat köpő lények, akikről azt hitték, csak a mesékben léteznek. Voltak démonok, akik a pokol legmélyebb bugyraiból jöttek, hogy pusztulást hozzanak, és voltak élőholtak, akik a síron túlról tértek vissza, hogy rettegést keltsenek az élők között.

Ahogy beszéltem, rávetettem a tekintetemet. Nem riadt meg a szavaimtól, sőt, szemeiben valami mély érdeklődés csillant, amely egyre jobban zavarba hozott. Arca enyhén elpirosodott, mintha az általam elmondottak túlságosan is élénken jelennének meg előtte.

– És vámpírokkal, vérfarkasokkal küzdöttél már? – kérdezte szinte suttogva, mintha egy titkos kívánságát osztaná meg velem.

Megráztam a fejem, és megpróbáltam egy halvány mosolyt erőltetni a hangomba:

– Nem. Valószínű, hogy ezek csak könyvekben léteznek…

Ekkor hirtelen megállt a lovaskocsi, a váratlan mozdulattól mindketten előrebillentünk. Az arca hirtelen váltott át kíváncsiból aggódóvá, miközben a tekintetünk találkozott.

– Mi történt? – kérdezte, de a válasz helyett már csak a kint felerősödő hangok jutottak el hozzánk.

Fegyveremhez kaptam, és kivont karddal lendületesen kiszálltam a kocsiból. A szívem vadul kalapált, de az izgalom feszítette ereimben a vért. Odaszóltam a szolgának, aki a kocsit vezette, hogy miért álltunk meg. Nem válaszolt. A csend dermesztő volt, csak a szél zúgását hallottam. Előreléptem, hogy megnézzem, mi történt, de a látvány egy pillanatra megdermesztett: a kocsi hajtójának koponyáját egy nyílvessző fúrta át. A teste mozdulatlanul rogyott a kocsirúd mellé.

Éreztem a szél változását, ahogy mögülem süvítés hallatszott. Egyetlen ösztönös mozdulattal fordultam meg, kardomat magam elé tartva. A pengém éles csattanással elhárította a nyílvesszőt, amely egyébként a mellkasomat érte volna. A támadók árnyai lassan körvonalazódtak az alkonyi fényben. Öten voltak. Az íjász újabb nyilat helyezett az idegre, míg a másik három megindult felém.

Az első nyílvessző eltalált. A vállamba fúródott, a fájdalom fellángolt, de nem engedtem, hogy legyőzzön. A közeledő támadók közül az első kardcsapását kivédtem, majd a lánckesztyűmmel teljes erőből arcon vágtam, hogy időt nyerjek. A második ellenfelem ügyesebben tért ki a csapásaim elől, de amikor a karját elkaptam, amelyben a kardot tartotta, mellkason döftem a saját pengémmel. A harmadik, aki mögém került, egy rövid, de halálosan éles tőrrel hátba szúrt. Felszisszentem, a fájdalom egy pillanatra elhomályosította az elmém, de az életösztön éberen tartott. Megfordultam, és megragadtam a torkát. A szorításomban hörgött és kapálózott, de nem eresztettem el, míg a nyomástól a szemei ki nem pattantak, és élettelenül össze nem rogyott.