Melinda Bald

Harcolj érte

mÁMORtánc – 3.rész

Book Dreams Kiadó 2022

Melinda Bald

Harcolj érte

mÁMORtánc 3.

© Melinda Bald 2022 © Book Dreams Kiadó 2022

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Sebők Balázs

Borítóterv: Halasi Miklós

Képek forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN 9789635860371

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Így kezdődött

Damien

Korábban

– Nem gondolod, hogy ideje lenne az ügyfelekkel is foglalkozni? – dob le elém az asztalra egy nagy halom mappát Adalbertó.

Lazán hátra dőlök a kanapén és felteszem a lábam, pont a papírok mellé. Nagy a kísértés, hogy a kupac tetején pihentessem, de olyan magas, hogy nem lenne kényelmes.

– Nem gondolom – válaszolom, miközben a meseszép kilátást bámulom magam előtt. Meghúzom a kezemben lévő üveget, a mézszínű ital minden egyes kortya égeti a torkom. – Ha pihenőre küldenéd az elméd, és nem akarnál mindenkinek segíteni, akinek megérzed a rezgéseit, akkor talán nem lenne mivel foglalkozni.

Nem én vagyok az egyedüli, aki különleges képességekkel rendelkezik. Neki is megvan a maga adottsága. Képes érzékelni az emberek negatív rezgéseit, vagy ha egészen pontos akarok lenni a szívük vágyait.

Adalbertó mellém lép és kiveszi a kezemből az alkoholt.

– Elég volt ebből! – mordul rám. – Már egy éve vergődsz az önsajnálatban. Itt az ideje, hogy visszatérj a normális élethez. Tovább kell lépned és folytatnod az életed. Tudom, hogy nehéz, de…

– Nem tudsz te semmit! – förmedek rá. Leveszem a lábam az asztalról és a térdemre könyökölök, masszírozni kezdem a halántékom.

Elegem van abból, hogy mindenki azt hiszi, okosabb nálam, pedig francokat sem tudnak.

– Elég, ha azt tudom, hogy teljesen kifordultál magadból – erősködik tovább. – Ellökted magadtól a barátaid, a munkád, amit eddig a küldetésednek tekintettél. Látod ezt!? – löki meg a kupacot, aminek a fele a földön landol a lábamnál. – Ez a sok ember mind-mind abban reménykedik, hogy a segítségeddel megtalálhatják a boldogságot. Ez sem számít?

Arrébb rúgom a papírokat és felnézek rá. Az asztal túloldalán állva figyel. Mintha azon törné a fejét, hogyan lehetne egy kis észt verni belém.

– Komolyan azt hiszed, azzal, hogy összehozom őket a nagy ő-vel – formálok idézőjelet – jót cselekszem? Úgyis az lesz a vége, hogy valamelyikük csalódni fog.

– Egy hajszál választ el attól, hogy beverjem a képed – kezd el járkálni előttem. – Oka volt, hogy pont ezt a képességet kaptad és annak is, hogy pont te. Hidd el, ha tudnék ide-oda ugrálni a térben és befolyásolni az időt, már rég nem könyörögnék itt neked.

Oka volt – nevetek fel majdnem. Legfeljebb csak annyi, hogy megkeserítse az életem. Egy ideig tényleg azt hittem, szerencsés vagyok, amiért pont én kaptam ezeket az adottságokat, aztán rá kellett jönnöm, hogy inkább bajt hoz a fejemre.

– Ha befejezted a kiselőadást, akkor akár el is mehetsz – állok fel. – Majd ha kedvem lesz, átnézem őket – sóhajtok bosszúsan. Senki társaságára nem vágyom most, meg úgy általánosságban semmikor.

Ahogy lépek egyet, véletlenül belerúgok a földön heverő mappákba – na jó, lehet, nem teljesen véletlenül – és az egyikből egy fénykép csúszik ki, amiről egy csodaszép kék szempár néz velem farkasszemet. Van a tekintetben valami, amitől egyszerűen nem tudok szabadulni. Lehajolok, felveszem a papírokat és visszaülök a kanapéra.

Mielőtt bárki vágyait teljesítenénk, végzünk egy kis háttérmunkát, alaposan utánanézünk az illetőnek. Gyorsan végigfutom a gyönyörű szemek gazdájáról készült anyagot. Magam sem tudom miért, de megkönnyebbülést érzek, amiért nem élete szerelmével kell összehozni, csupán csak visszarángatni kicsit az életbe.

Kezembe veszem a fotót és hanyatt dőlök. Fekete haját szanaszét fújja a szél. Olyan mintha titokban akarták volna lefényképezni, végül azt a pillanatot sikerült lencsevégre kapni, mikor erre rájött és egy bájos, de rosszalló mosoly jelent meg a szája sarkában.

Adalbertó torokköszörülése ránt vissza a valóságba. A képet gyorsan visszacsúsztatom a papírok közé, felpattanok, megkerülöm az asztalt és a kezébe nyomom a mappát, miközben elveszem tőle az üveget, amit szemtelen módon elkobzott tőlem.

– Ő lesz a következő – kortyolok egy nagyot.

A szemem sarkából látom, ahogy belepillant, majd elmosolyodik.

– És kihez osztjuk be? Én szívesen…

– Ezt személyesen intézem – vágok közbe ellentmondást nem tűrően, még mielőtt befejezhetné a mondatot.

A korlátra támaszkodom, merengve figyelem a lábam alatt elterülő kékséget. Általában csak a piszkos munkát végzem, a dolgok hókusz-pókusz részét, a többit a segítőimre bízom. Viszont nincs az a pénz, hogy ezt most átengedjem valaki másnak. Van a tekintetében valamiféle izgalmas csillogás, ami megmagyarázhatatlan módon vonz.

~

Minden elrendezve, megszervezve – dőlök hanyatt a kanapén.

A falon ketyegő órára pillantok. Hamarosan megérkezik. Hagyok neki egy kis időt, hogy kicsit hozzászokjon az új környezethez, aztán indulhat a móka. Ezerszer csináltam már ezt végig, valahogy most mégis izgatottnak érzem magam. Ami orbitális nagy baromság. Rég elmúltak már azok az idők, mikor ezek a kis akciók izgalommal töltöttek el.

Az asztalon heverő mappára téved a tekintetem és a névre, ami rajta áll, Elizabeth Austin. Óvatosan nyúlok a dosszié felé, mintha attól kellene tartanom, bármelyik pillanatban megharaphat. Kinyitom, és rögtön a csodás szempárral találom szembe magam.

Elizabeth – ismételgetem a nevét elmerengve.

Van ebben a nőben valami, ami vonz hozzá. Nem tudom megmagyarázni mi, de ott van és hívogat.

Gyorsan visszazárom az aktát. Kezdek úgy viselkedni, mint a lányregények hősszerelmes ficsúrjai. Talán ideje lenne egy kemény menetnek, az agyamra ment a felgyülemlett sperma.

Felpattanok a kanapéról, kiviharzok a lakásból és a szálloda előtere felé veszem az irányt. A kíváncsiságom nem hagy nyugodni, ideje alaposabban is szemügyre vennem a legújabb ügyfelet. Pont abban a pillanatban lépek ki a liftből, mikor ő átlépi a hotel küszöbét. Megáll egy pillanatra és szétnéz, aztán a recepció felé indul. A falnak dőlve figyelem, ahogy kissé bátortalanul lépdel végig az előtéren és édesen kedves mosollyal az arcán társalogni kezd a recepciós fiúval.

Teljesen átlagos nő, olyan, mint bárki más a sok ezer közül, aki megfordult már itt, mégis van benne valami, amivel kitűnik a tömegből. Talán a kisugárzása teszi vagy a bájos kis pofija.

A kulccsal a kezében sétál el mellettem anélkül, hogy egy pillantást is vetne rám. Én azért alaposan megfigyelem a lágyan ringó, formás popsiját.

Végignézem, ahogy eltűnik a lépcsőknél, aztán a part felé indulok. A fiúkkal már hetekkel ezelőtt le volt beszélve egy strandfoci meccs. Épp szünetet tartunk, egy üveg jéghideg vizet készülök meginni, mikor egy ismerős alak tűnik fel a homokos parton. Az én kis szende védencem lépdel végig a víz szélén, közben a tömegen járatja a tekintetét. Biztosan egy csendesebb zug után kutat, eléggé nagy ilyenkor a nyüzsgés errefelé. A hotelben olyan szégyenlősnek tűnt, de a fürdőruha, ami rajta van, az minden csak nem visszafogott. Kifejezetten farokállító. A szemem sarkából figyelem, ahogy letelepszik és a kendőn fekve nézi a körülötte lévő embereket, bár talán jobb kifejezés lenne, hogy vizslatja őket. Hatalmasra nyílt, vágyakozó tekintettel csorgatja a nyálát a parton hemzsegő pasikra. Talán a szendeség nem is annyira találó kifejezés rá.

Mikor ismét odapillantok, a karján pihentetve a fejét napozik. Óriási a kísértés, hogy közelebbről, testközelből is megnézzem, és mivel nem arról vagyok híres, hogy ellenálljak az ilyenfajta kíváncsiságnak, meg is teszem. Fogom a labdát és finoman, de határozottan a határa dobom, aztán gyorsan letérdelek mellé. Felkapja a fejét és kissé bosszús tekintettel néz végig rajtam, aztán a szeme hamar a nadrágomon állapodik meg.

– Nem esett bajod? – érdeklődök kedvesen. Ő meg válasz helyett továbbra is az ágyékom bámulja, eléggé feltűnően. Egyből széles vigyorra húzódik a szám. Most már biztos, hogy a szendeség nagyon nem megfelelő jelző rá. Talán mégis jobb móka lesz ez, mint elsőre gondoltam.

– Nem – válaszol zavartan és talán még egy halvány pír is megjelenik az arcán. Bájosan édes, mégis van benne valami csábító. A tekintetében, valahol mélyen ott lobog a vadság tüze.

A többiek türelmetlenül hadonásznak meg kiabálnak, amiért lefoglaltam a labdát. Leintem őket és közelebb hajolok a legújabb szórakozásomhoz.

– Még egyszer sajnálom. Lehet, hogy még találkozunk és talán élvezhetjük egymás társaságát – suttogom neki.

A hatás kedvéért még rá is kacsintok, ő pedig zavartan kapja el rólam a tekintetét. Azt hiszem, ez lesz az új elfoglaltságom, zavarba hozni őt.

Miközben felállok, a szemem megakad a mellette heverő könyvön. A kis védencem erotikus ponyvát olvas. Vad vágyak. Ilyen címmel csakis valami szaftos szoft pornó lehet. Most már biztos, hogy a bájos külső egy kis vadóckát takar.

Visszasietek a többiekhez, de nem időzöm sokáig a parton, mert ma este belecsapunk a dolgok közepébe. Mielőtt még visszamennék a szállodába, beugrok Adalbertóhoz, hogy még egyszer pontosítsuk az este részleteit. Nem dobhatom rögtön a mély vízbe, kell egy kis felvezetés, amihez ő nagyon jól ért.

– Akkor hamarosan jövünk, a kis Vadóckával. Mindent a megbeszéltek szerint csinálj! Csak addig menj el, amíg ő is akarja. Nem megrémiszteni akarjuk, hanem hogy elengedje magát – figyelmeztetem.

Bosszúsan fonja össze a karját maga előtt és szemrehányóan mered rám.

– Ha elfelejtetted volna, tudom nagyon jól, mi a dolgom. Nem most csinálom először. Arra viszont kíváncsi lennék, hogy mi ez a hirtelen jött nagy alaposság és lelkesedés. Nemrég még magasról tettél erre az egészre, most pedig olyan szigorral adod ki az utasításokat, hogy egy diktátor is megirigyelné. És Vadócka? – vonja fel a szemöldökét.

– Igen – húzódik mosolyra a szám, ismét. – Majd meglátod te is, miért mondom ezt. Egy doromboló kiscicának tűnik, de lefogadom, ha úgy hozza a helyzet, vadmacskává változik.

Egy pillanatra átsuhan az agyamon a kép, ahogy szex közben az élvezet hevében végigkarmolja a hátam. De amilyen gyorsan jön, olyan gyorsan hessegetem el. Ő egy ügyfél, nem pedig szórakozás.

Adalbertó kíváncsian fürkészi az arcom és sokatmondóan hümmög.

– Most mi van? – nagyon nem tetszik, ahogy a mozdulataimat elemzi.

– Ezer éve nem láttalak mosolyogni. Máris kedvelem ezt a kis hölgyet, pláne, ha tényleg egy vadócka, ahogy gondolod – vigyorog. Még jó, hogy nem nyalja végig a száját.

– Fejezd be a vigyorgást! – Teremtem le. – Ő csak egy munka. Hamarosan érkezünk, állj készen!

A mosolya még szélesebb lesz.

– Készen fogok állni – kacsint.

– Ha-ha – húzom össze a szemöldököm rosszallóan.

Egyre jobban zavar a tény, hogy közelebbi kapcsolatba fog kerülni Vadóckával.

Akit egyáltalán nem is ismerek – emlékeztetem magam.

Miután visszamegyek a hotelbe és a recepcióstól megtudom, Vadócka még nem jött vissza, türelmesen várakozom az előtérben. Néhány perc múlva fel is bukkan, elgondolkodva sétál az időközben tömeggé nőtt emberek között. Én pedig azon töröm a fejem, hogy milyen is legyen az első igazi találkozásunk, mikor végre bemutatkozhatok neki. Az első gondolatom, hogy egyszerűen csak megszólítom, de abban semmi érdekes nincs. Aztán kipattan a fejemből a tökéletes ötlet, egészen véletlenül nekiütközöm. Így két legyet ütök egy csapásra, nemcsak beszélhetek vele, de bónuszként hozzá is érhetek. Attól, hogy munkáról van szó, még nem jelenti azt, hogy nem szórakozhatok egy kicsit.

– Nem tudsz figyelni? – néz rám morcosan, de mire a bocsánatkérésem végére érek, látom rajta, hogy felismer.

– Úgy látszik, újra egymásba botlottunk, Vadócka. – Kérdőn néz rám, kicsit össze van zavarodva, úgyhogy ideje felvilágosítanom. Talán sikerül zavarba is hoznom. – Láttam annak a könyvnek a címét, amit a parton olvastál. Vad vágyak? – vigyorgok rá.

Azonnal fülig elpirul. Imádnivalóan édes, mikor zavarba jön. Vajon ilyen lehet akkor is, ha szex közben, az élvezet hevében jelenik meg ugyanilyen pír az arcán? Csábító a gondolat, hogy az ágyamba csaljam, alaposan megdugjam, aztán megcsodáljam, ahogy kipirultan, kielégülten csillogó szemekkel néz rám.

– Ugyan már, Vadócka! – lököm meg játékosan a vállát. Jobb, ha gyorsan folytatom a társalgást, mielőtt a fantáziám tovább kalandozna. – Csak nem zavarba hoztalak? Téged vártalak.

Kérdőn, kíváncsisággal a szemében néz rám.

– Nem is ismerjük egymást – szólal meg végre ő is.

– Damien vagyok – nyújtom felé a kezem.

Óvatosan csúsztatja a tenyerét az enyémbe. Nyomban ki is használom az alkalmat és ujjammal lágyan végigsimítok a kézfején, bónuszként rá is kacsintok, amitől ismét lángba borul az arca. Ezt nem lehet megunni.

– Liz – mutatkozik be bátortalanul.

Miután felvilágosítom, hogy én leszek a privát idegenvezetője, felvetem az ötletet, kapjunk be valamit. Rendes ételt, nem a farkam. Bár amint ez a gondolat átsuhan az agyamon, szívesebben választanám a második lehetőséget.

Látom rajta, hogy szíve szerint faképnél hagyna, de szemében ott csillog a kíváncsiság. Végül a kalandvágyó énje kerekedik fölül és elindul utánam. Néhány perc múlva elérjük az úti célunk. Egy romos épület előtt állunk meg, amiről senki sem mondaná meg, hogy egy luxus klubot rejt. Ez az a hely, ahol a barátaimmal és munkatársaimmal kit tudjuk engedni a gőzt anélkül, hogy megzavarnának minket. Nincs olyan épeszű ember, aki bemerészkedne ebbe a látszólagos romhalmazba.

Liz kikerekedett szemekkel bámulja az épületet, valószínűleg éppen az jár a fejében, hogyan tűnhetne el innen. Megfogom a kezét, magam után húzom, de csak finoman. Kíváncsi vagyok, mennyit hezitál rajta, kövessen-e. Legnagyobb meglepetésemre, egy percet sem. Azonnal elindul utánam. Meglep ez a bizalom és furcsán jó érzéssel tölt el. Valahogy nincs kedvem elengedni a kezét és ő sem igazán akar szabadulni az ujjaim közül, így kéz a kézben sétálunk végig a folyosón.

Ahogy telik az idő, úgy leszek egyre biztosabb benne, hogy a Vadócka tökéletes becenév a velem szemben ülő bájos nőszemélyre. Minél többet beszélgetünk, annál inkább feloldódik és a félénk álarc mögött megcsillan egy kacérabb énje is, ami felébreszti bennem a vágyat, hogy teljesen előcsalogassam. Nagy a késztetés, hogy megérintsem. Kíváncsi vagyok, hogyan reagálna, ha végigsimítanám a bőrét. Vajon elhúzódna, vagy többet szeretne belőle? A néhány pillanatig tartó merengésem végén arra a következtetésre jutok, hogy miért is ne tudhatnám meg. Attól, hogy munkáról van szó, még nem jelenti azt, hogy ne élvezhetném a dolgot.

A hirtelen gondolattól vezérelve felállok és leülök közvetlenül mellé. Semmit sem csinálok, mégis érzem, ahogy megfagy körülötte a levegő. Mozdulatlanul ül, szerintem még levegőt venni sem mer. Vagy ennyire félelmetes vagyok, vagy ekkora hatással van rá a közelségem. Mivel tisztában vagyok azzal, hogy ellenállhatatlan a kisugárzásom, az utóbbira tippelek.

Lágyan végigsimítok a karja selymes bőrén, amitől még inkább megdermed. Nem épp ezt a reakciót vártam. Egy kis libabőr vagy némi izgatott borzongás lett volna a minimum.

Lehet, mégsem lesz ez annyira egyszerű feladat, mint elsőre hittem. Ideje a munkára koncentrálnom és tartanom magam a tervhez. Kezdődhet egy kis hókusz-pókusz.

Van néhány adottságom, amik közül az egyik, hogy hatni tudok az emberek viselkedésére, vagy fogalmazhatunk úgy is, hogy érzéseire. Közvetlen testi kontaktus és erős koncentráció kell hozzá.

Közelebb hajolok, és a fülébe suttogom:

– Nyugalom.

Kezem a térdére simítom, lassan csúsztatom feljebb a lábán. Nem húzódik el, sőt. Érzem, ahogy megremeg az ujjaim érintésétől. Na, erre a reakcióra vártam. Lehunyja a szemét és vágyakozva felsóhajt. Arra kellene koncentrálnom, hogy feloldjam a gátlásait és a ráhatásommal megadja magát Adalbertó csábításának. Ehelyett csak az jár a fejemben, hogy vajon meddig hagyná, hogy elmenjek? Tenyerem egészen a bugyi széléig kalandozhatna, vagy még azon is túl? Hálát adok az égnek, hogy magammal szemben nem működik ez a képességem, mert amilyen gondolatok kezdenek bekúszni az elmémbe, itt rögtön rám vetné magát. Nem mintha bánnám a dolgot, de így legalább biztos lehetek benne, ha leteper, hogy kilovagolja belőlem az utolsó csepp élvezetet is, azt azért teszi, mert nem bír ellenállni nekem.

Kényszerítenem kell magam, hogy ne simogassam tovább a puha bőrt és végre a feladatra összpontosítsak. Adalbertónak kell megadnia magát, nem nekem. Engedélyezek néhány másodpercet magamnak, hogy egy kicsit élvezzem még a bársonyos combok cirógatását, aztán elengedem.

Kinyitja a szemét és vágytól csillogó tekintettel bámul rám. Annyira csábító ez a pillantás, úgy érzem, muszáj elmenekülnöm mellőle. Sietve állok fel, és mielőtt még bármit is mondhatna, elindulok az épület felé.

– Tiéd a terep – szólok oda Adalbertónak, amint belépek az ajtón.

Hirtelen nagyon zavarni kezd a tény, hogy valaki más is hozzá fog érni, nem csak én.

Miután

Liz

Benyitok a szállodai szobába, és nyomban mellbe vág a valóság. Nemrég még vidáman léptem ki az ajtón, de azóta fenekestül felfordult minden. Körbenézek. Az egész hely a boldog pillanatok emlékét őrzi. A köntösöm a földön hever, pont ott, ahol Damien lecsúsztatta meztelen bőrömről. Az ágynemű gyűrött a mámoros szeretkezésünk után. Az éjjeliszekrényen még mindig ott hever a kis üzenet, amit neki írtam. A sarkába firkantott kis szívecske most gúnyosan nevet rám. Mellette illatozik a lila rózsa.

A szerelem egy darabkája. – visszhangzanak a fejemben Damien szavai.

Odasétálok a bútordarabhoz, megragadom a vázát és egyszerűen a falhoz vágom. A porcelán darabokra törve szóródik szanaszét, a víz beborítja a falat, a virág pedig a törmelékek tetejére hull. Most már a csalódás egy darabkája.

– Elizabeth, elárulnád, hogy tulajdonképpen mi történt? – teszi fel a kérdést Colton, aki mindvégig itt volt velem a szobában.

A könnyes pilláim mögül nézek rá, úgy válaszolok:

– Igazad volt! Messze el kellett volna kerülnöm őt.

Az első perctől kezdve azt mondogatta, hagyjam békén Damient. Hallgatnom kellett volna rá, hisz jobban ismeri, mint én.

Milyen ostoba voltam. – temetem az arcom a tenyerembe.

Ekkor tör rám a felismerés, Colton biztosan mindvégig tudta, hogy ami körülöttem zajlik, csupán színjáték, egy alaposan eltervezett átverés.

– Végig tudtad – jelentem ki és ismét a szemébe nézek. Látni akarom az arcát, mikor beismeri az igazságot.

– Nem – vágja rá gondolkodás nélkül, miközben közelebb lép hozzám. – Csak néhány órája mondta el – tekintete ugyanolyan komor, szigorú és határozott, mint mindig, de a hangja most valahogy kedvesebben cseng.

Csendben figyelem őt, azon morfondírozva, vajon tényleg az igazat mondja-e. Minél tovább nézek vele farkasszemet, annál biztosabb leszek benne, hogy nem hazudik. De számít ez egyáltalán? A lényegen nem változtat; Damien becsapott, átvert, kihasznált.

– Haza akarok menni – indulok az ajtó felé, mindent magam mögött hagyva. Semmi sincs, amit el szeretnék vinni innen.

Kezem már majdnem a kilincsen van, mikor halk kopogás hallatszik a túloldalról. Lefagyok, kétségbeesetten Coltonra pillantok. Mi van, ha Damien az? Nem vagyok képes szembe nézni vele, azt most nem bírnám ki.

Néhány határozott lépéssel mellettem terem, finoman maga mögé tol és kinyitja az ajtót. Hallom a halk, megkönnyebbült sóhaját, ettől megnyugszom kissé.

Bella sétál be a szobába, amint észrevesz, hozzám lép és megáll előttem.

– Kérlek hadd magyarázzam el – vág rögtön a közepébe. – Hidd el, nem az volt a cél, hogy téged becsapjunk és megbántsunk. Én csak segíteni szerettem volna egy barátomnak. Hinned kell nekem – kérlel bűnbánóan.

Csendben állok és hallgatom. Nem tudom, mit válaszolhatnék erre, talán azt, hogy megértem. Biztosan nyomós oka volt, ha nem láttak más megoldást és ezt az utat választották. A kedves, megértő Liz biztosan ezt tenné, de én nem akarok többé az lenni. Nem akarom, hogy újra becsapjanak, megbántsanak, kihasználjanak, hogy újra összetörjenek.

– Nem érdekel – szólalok meg, talán hangosabban a kelleténél, mert kissé összerezzen, de nem foglalkozom vele. – Nem akarom tudni, mert semmin sem változtatna. Csőbe húztatok, átvertetek, becsaptatok – emelem meg a hangom még jobban. – Szerinted milyen érzés megtudni, hogy mindaz, ami az elmúlt napokban történt velem, nem volt más, csak egy szépen eltervezett színjáték? Az, hogy összefutottam veled, az elrablásod, a látogatás a bárban, a véletlen találkozás a titokzatos milliomossal, mind előre ki volt tervelve – áll össze a kép. Hihetetlenül ostobának érzem magam, hogy ebből nekem semmi sem tűnt fel. – Volt egyáltalán valami, ami valóságos volt? – szegezem neki a kérdést.

– A szex, azon a reggelen, az volt – válaszol megszeppenten. – Az nem volt a terv része, egyszerűen csak megkívántalak.

A mondatra Colton hangosan megköszörüli a torkát. Tudomást sem véve róla simítom végig a borzas hajam, mélyet sóhajtva.

Az nem volt a terv része – nevetek fel elkeseredetten.

– Várjunk egy percet. Ennél a pontnál elidőzhetnénk egy kicsit – szól közbe az eddig csendben meghúzódó Colton.

– Ne most! – förmedek rá, a mosolyát látva. Nem is tudom láttam-e mosolyogni egyáltalán, mióta ismerem. De sokkal nagyobb gondjaim is vannak annál, minthogy a mogorva nyomozó vigyorát elemezzem, ami mellesleg igencsak vonzó. – Szóval az nem volt a terv része? – fordulok ismét Bella felé. Érzem, hogy egyre ingerültebb leszek. – És az, hogy beleszeretek Damienbe, az a terv része volt? Az, hogy egy másik nő karjaiba veti magát a szemem láttára, az a terv része volt? Az, hogy darabokra töri a szívem, a terv része volt? – dühös kiabálásom hangos zokogásba vált át.

Bella döbbenten, szánalommal a szemében figyel. Ettől még rosszabbul érzem magam, ha lehetséges egyáltalán. A könnyeimet nyelve hagyom faképnél és viharzok ki a szobából. Úgy rohanok végig a folyosón, a liftek felé igyekezve, mintha üldöznének. Kétségbeesetten nyomogatom a hívógombot, de a szabadulást jelentő ajtó csak nem akar kinyílni. Kicsapom a lépcsőhöz vezető ajtót, a falnak vágódó fém zaja végigvisszhangzik az egész lépcsőházban.

– Állj már meg Liz – kiált utánam Colton, a következő pillanatban pedig már az ujjai a karomra kulcsolódnak és maga felé fordít.

Pont ugyanazzal a szánakozó tekintettel találom szembe magam, mint ahogyan Bella nézett rám. Én vagyok a szegény ártatlan lány, aki hagyta, hogy az orránál fogva vezessék, akinél elég volt néhány kedves szó, néhány izgató érintés és máris elvesztette a józan eszét. Én vagyok a naiv, buta liba.

Semmi sem érdekel már, csak hogy végre eltűnjek innen. Otthon akarok lenni a régi életemben, vissza akarom kapni azt a Lizt, aki néhány nappal ezelőtt voltam.

– Hagyj békén! – rántom ki a kezem. – Csak vigyél haza, úgyis azt akartad egész idő alatt. Most végre megszabadulhatsz tőlem – keményítem meg magam.

– Liz – semmiféle gúny vagy mogorvaság nincs a hangjában, ezúttal gyengéd. Újra a karom után nyúl, lágyan érint meg, magához húz, és erős karjaival körbeölel. Fejem kemény mellkasára hajtom. Bármennyire is nehéz beismernem, nagyon jól esik a kedvessége. – Minden okkal történik – próbál vigasztalni. – Talán jobb is, hogy most csalódtál, nem pedig később. Így könnyebb dolgom van.

Villámgyorsan bontakozom ki az öleléséből és karba tett kézzel kérdezek vissza:

– Hogy mondtad? És én még azt hittem képes vagy valamiféle normális emberi érzelemre – lépek tőle távolabb. Legszívesebben itt helyben megfojtanám.

– Talán jobb lenne, ha a szemedbe hazudnék? – veti oda félvállról, természetesen Damienre célozva és ezzel újra megforgatva a tőrt a szívemben.

Ordítani szeretnék, törni, zúzni, zokogva a padlóra roskadni, mégis összeszedem minden erőm és nyugalmat erőltetek magamra, amiben sokat segít Colton megvető pillantása. Azonnal elönt tőle a harag, ez az érzés elnyomja a sajgó ürességet a mellkasomban.

– Soha többé nem akarlak látni, sem téged, sem a barátodat – indulok el lefelé a lépcsőn.

Jól esne kitöltenem rajta a keserűséget, fájdalmat, ami átjárja az egész belsőm, mégsem teszem. Nem akarok gyenge lenni és sebezhető, olyan, akit az érzelmei irányítanak. Többé nem.

Ezután egy szót sem szólunk egymáshoz, hallgatásba burkolózva ülünk az autóban.

Némán sétálunk végig a kifutópályán egy magángép felé, amiről inkább már nem is kérdezek semmit. Megállunk a lépcső alján, szembe fordulok vele, bár fogalmam sincs miért, mit is várok tőle egyáltalán. Úgy érzem, talán mondanom kellene valamit, de nem tudom mit és legfőképp miért. Pár másodpercig csak állok, nézem őt, aztán egy mély sóhaj után faképnél hagyom. Amint megteszem az első lépést a gép belseje felé vezető lépcsőn, úrrá lesz rajtam a magasságtól és repüléstől való rettegés, minden más érzést elnyomva. Sosem gondoltam volna, hogy ennek egyszer ennyire tudok majd örülni, de most hálás vagyok a sorsnak, amiért ilyen fóbiával áldott meg.

A gép elindul a pályán, én pedig görcsösen kapaszkodom az ülésembe. A tenyerem izzad és a szívem majd kiugrik a helyéről, ahogy a repülő a magasba emelkedik. Óvatosan az ablak felé pillantok, koromsötét van kint, csupán a város fényei világítanak alattam és néhol felsejlik a part vonala is. A tengerparté, ahol Damien épp mással van, kúszik be újra a gondolat az elmémbe. A könnyek egyből égetni kezdik a szemem, a fájdalom és csalódottság felülkerekedik a mélységtől való félelmem felett. Bármennyire is igyekszem, nem tudom visszatartani a sós cseppeket, amik megállíthatatlanul folynak végig az arcomon. Végül hagyom, hogy az érzések maguk alá gyűrjenek, néma zokogásban teszem meg a hazavezető utat.

Amint a gép földet ér, letörlöm a könnyeimet.

Innentől kezdve úgy teszek, mintha a szigeten eltöltött idő meg sem történt volna, nem volt más, csupán a képzeletem szüleménye – határozom el magam.

Megállok a gép mellett és teleszívom a tüdőm az otthon illatával.

Minden olyan lesz, mint régen – döntöm el.

Fogok egy taxit, bemondom a címem. Aztán csak bámulom az ébredező várost, a munkába igyekvő embereket. Születésem óta élek itt, most mégis mintha idegennek érezném a helyet. Szólok a sofőrnek, hogy pár saroknyira a lakásomtól tegyen ki. Talán egy kis séta a megszokott utcákon, a megszokott épületek között jót fog tenni.

Itt legalább semmi sem emlékeztet Damienre. – kúszik be a gondolat, amit abban a pillanatban megpróbálok elhessegetni, mielőtt még gyökeret verne és képtelen leszek kiverni őt a fejemből. Lassan lépdelek és próbálok a mellettem elhaladó emberek beszélgetéseire koncentrálni. Addig sem gondolkodom.

Elmerengve kanyarodom a lakásomhoz, mikor egy ismerős hangot hallok meg magam mögött:

– Szia, Liz.

Megtorpanok, veszek néhány mély levegőt, aztán szembe fordulok vele.

– Szia, Matt – nézek a szemébe. Várom, hogy úrrá legyen rajtam a düh, keserűség és szomorúság, mint minden alkalommal, ha a közelében vagyok. Azonban ezúttal semmi ilyesmi nem történik. Talán kissé hevesebben ver a szívem, de ennyi.

– Beszélhetünk? – tesz egy lépést felém, miközben árgus szemekkel figyeli minden rezdülésem. – Minden reggel erre jöttem, hátha összefutok veled, mert tudtam, hogy te úgysem fogsz keresni.

– Alig fél órája érkeztem meg – simítok egy tincset a fülem mögé, közben azon töröm a fejem, akarok-e egyáltalán beszélni vele.

– Szeretlek – szólal meg gyorsan, még mielőtt bármit mondhatnék vagy tiltakozhatnék. Határozott léptekkel közelít felém és mire felfognám, mi is történik, megfogja a kezem, a mellkasára simítja, másikkal pedig gyengéden megérinti az arcom. – Csak egyetlen esélyt kérek, hogy elmondhassam, amit gondolok, amit érzek.

Lehunyom a szemem. Várom, hogy az ürességen kívül, ami most átjárja a testem, valami mást is érezzek. Dühöt, keserűséget, bármit, csak érezzem. Aztán Damien arca sejlik fel előttem, a vággyal teli tekintete, a pimasz mosolya, mikor épp felbosszantani készült. Olyan, mintha ő érintene, ő simítana végig a bőrömön. Kétségbeesetten húzódom el Matt-től. Csalódottan sóhajt, tehetetlenség tükröződik a szemében.

– Mit kell még tennem, hogy végre szóba állj velem? – néz rám kérlelően, a válaszra várva.

Egy ideig csendben figyelem. Az elkeseredett arckifejezését látva megsajnálom. Már nem érzek haragot iránta, talán eljött az idő, hogy végleg lezárjam a kettőnk kapcsolatát, hogy mindketten nyugodtan folytathassuk az életünket egymás nélkül, de most nem vagyok képes egy ilyen beszélgetésre.

– Sajnálom, de hosszú volt az út és nagyon fáradt vagyok – könyörülök meg rajta. – Nem beszélhetnénk meg ezt valamikor máskor?

Halvány mosoly jelenik meg a szája szegletében.

– Nagyon húzósak a napjaim a héten, de mit szólnál, ha szombaton elmennénk valahová és nyugodtan, egy finom vacsora mellett megbeszélnénk a dolgot – ajánlja fel lelkesen.

Szombatig még van néhány nap, addig lesz időm visszarázódni.

– Rendben – egyezek bele. – Egy vacsora szombaton.

– Nyolcra érted jövök – most már fülig ér a szája.

Ismét megsajnálom kicsit, hiszen ő abban reménykedik, hogy mindent újra kezdhetünk, én pedig végleg le akarom zárni a kettőnk dolgát.

Hozzám lép és egy gyors puszit ad az arcomra.

– Akkor szombaton – mosolyodik el, aztán elsétál.

Mozdulatlanul állok, csak nézem, ahogy eltűnik a sarkon. Nagyot sóhajtok. Remélem, mára ennyi volt a váratlan találkozásokból és a kínos beszélgetésekből. Ezzel a gondolattal lépek be a lépcsőházba. Mire az emeletre érek, kissé nyugodtabbnak érzem magam. Az ismerős környezet biztonságérzettel tölt el. De az érzés olyan hirtelen tűnik el, mintha nem is létezett volna, mert a tekintetem a lakásommal szemben lévő ajtóra téved, a szomszédom ajtajára. Dylen, róla teljesen meg is feledkeztem.

Megtorpanok, azon töröm a fejem, mitévő legyek. Csendben osonjak be a lakásomba, bízva abban, hogy nem pont ebben a pillanatban akar elindulni valahová, vagy pedig kopogtassak be és essek túl a találkozáson, ami előbb vagy utóbb úgyis be fog következni?

Találkoznom kell vele, ezt tudom, de nincs kőbe vésve, hogy most azonnal.

Nem vagyok most szórakoztató társaság – győzöm meg magam a lakásom felé sétálva, de még mielőtt belépnék az ajtón elbizonytalanodom. Ha azt akarom, hogy minden a régi legyen, és úgy éljem az életem, mintha a szívem nem maradt volna a szigeten, akkor ott kell folytatnom mindent, ahol abbahagytam. Meggondolom magam és mégis visszasétálok a folyosó túloldalára. Felemelem a kezem, hogy bekopogjak, de még mielőtt megtenném, elkapom.

Biztosan képes vagyok úgy tenni, mintha mi sem történt volna? – teszem fel magamnak a kérdést.

Na jó, elég ebből a nyavalygásból – emberelem meg magam.

Damien épp a barátnőjével hentereg valahol, nem érdemli meg, hogy egy pillanatra is befolyással legyen az életemre. Ez a gondolat ad egy kis erőt, így újra kopogásra emelem a karom.

– Mr. Shark nincs itthon – rémülten ugrok egyet a hangot meghallva a hátam mögött. A tenyerem a mellkasomra szorítva fordulok meg. – Nem akartam megijeszteni drága – mosolyog rám kedvesen a házmester. – Mr. Shark elutazott.

– Köszönöm – viszonzom a kedvességét és próbálok derűsebb arcot ölteni.

Ha tudná, hogy most legszívesebben összeszorongatnám. Ezzel a néhány szóval egy egész napos dilemmázástól mentett meg. Egy udvarias köszönés után olyan gyorsan tűnik el az öreg, ahogy jött, mintha egy jótevő tündér lett volna, egy tündérkeresztapa.

Megkönnyebbülten lépem át a lakásom küszöbét, mintha egy napot sem lettem volna távol. Lekuporodom a kanapéra, körbefuttatom a tekintetem az ismerős holmikon. Az otthonomban vagyok, mégis idegennek érzem magam ezen a helyen. Félek, soha sem lesz semmi olyan, mint azelőtt volt. Fejem a támlának döntöm. Érzem, ahogy egyre jobban eluralkodik rajtam a mérhetetlen fáradtság.

~

Úgy pattan ki a szemem, mintha egy lidérces álom kellős közepéből ébredtem volna fel. Riadtan nézek körbe, hol is vagyok valójában. Mindent sötétség borít, csak lassan sejlenek fel az ismerős hely körvonalai.

Otthon vagyok – szakad fel belőlem egy mély sóhaj. De nem tudom eldönteni, hogy a tény boldogsággal tölt el, vagy inkább a csalódottság fészkeli be magát a szívembe.

A falon ketyegő órára pillantok; hajnali öt van. Átaludtam az egész napot. Feltápászkodom, és a konyhába csoszogok. A széken gubbasztva várom, hogy lefőjön a kávé. Meredten bámulok egy apró repedést az egyik sarokban.

Sohasem éreztem még magam ennyire üresnek, mintha minden élet elszállt volna belőlem és kísértetként lebegnék csupán. Mire észbe kapok már a járdán lépdelek a munkahelyem felé. Ha akarnék, sem tudnék felidézni egyetlen mozzanatot sem a reggelemből. Arra sem emlékszem, mikor öltöztem fel.

Felöltöztem egyáltalán?

Gyorsan magamra pillantok, mert amilyen élőhalott állapotban vagyok ma reggel még az sem elképzelhetetlen, hogy ruha nélkül indultam el otthonról. Megkönnyebbült sóhajjal nyugtázom, hogy nem vagyok meztelen.

Lassan sétálgatok és a friss, reggeli idő mintha kezdene kicsit észhez téríteni. Ahogy teleszívom a tüdőm a csípős levegővel, úgy kezd az élet is némileg visszatérni belém.

Frissen sült kenyér illata csapja meg az orrom és nyomban megkordul a gyomrom. Nem is emlékszem, mikor ettem utoljára. Mivel még bőven van időm munkakezdésig, úgy határozok, hogy beülök az egyik kis kávézóba és nyugodtan megreggelizek.

Leülök a terasz egyik csendes kis sarkába. Míg várom a pincért, csendben figyelem a járókelőket. Kigombolom a blézerem, lehunyom a szemem és élvezem, ahogy a nap melengeti az arcom. Nem kell sok idő, hogy az emlékek ismét az elmémbe akarjanak furakodni elűzve ezt a kellemes érzést. Minden erőmet összeszedve próbálom távol tartani őket magamtól. Élvezni akarom az életet és nem fogom hagyni, hogy bármi is elvegye a kedvem – ismételgetem magamban a mondatot, mint egy mantrát, újra és újra lepörgetem a fejemben. Talán, ha elég sokszor elmondom, akkor úgy is fogom érezni, akkor talán képes leszek újra élvezni az élet adta lehetőségeket.

– A reggelije hölgyem – köszörüli meg a torkát diszkréten a pincér.

A velem szemben álló kedves mosolyú férfira pillantok, aki pont akkor pakolja le a tálcáról a szendvicsem, egy csésze forró teát és egy üveg ásványvizet.

Gyakorlott mozdulatokkal nyitja ki a palackot és az előttem lévő pohárba tölti a vizet, miközben egy gyors pillantást vet rám. Majd a tekintete rajtam állapodik meg. A kedves mosolyt egy teljesen másfajta érzelem váltja fel, mintha vágyakozás csillanna a szemében. Meredten bámul rám, hogy egészen pontos legyek, a ruhámra.

Talán foltos lenne? – suhan át az agyamon. Még az is meglehet, amilyen kába voltam reggel. Fogalmam sincs, melyik ruhát akasztottam le a fogasról. Vetek magamra egy gyors pillantást. A látványtól megdermedek. Egy teljesen áttetsző csipke felső lapul a blézer alatt, ráadásul a lenge anyag alatt egy leheletvékony melltartó takarja csak a halmokat, amin át finoman átsejlik a mellbimbóm.

Azonnal zavarba jövök, és már húznám is össze magamon a kabátkát, de az idegen sóvárgó pillantása felizgat. Jóleső bizsergés járja át a testem. Végre érzek valami mást is a kínzó ürességen kívül. Még többet akarok ebből.

Nyugodt mozdulatokkal veszem le a blézerem és a mellettem lévő székre fektetem, kissé előrébb hajolva, aztán kihúzom magam, észrevétlenül domborítva ki a melleim.

– Köszönöm – mosolyodom el kedvesen és csábítóan.

Megkavargatom a forró teát, a kanalat a számhoz emelem, hogy lenyaljam a rajta maradt cseppeket.

A pincér zavarában elkapja a tekintetét és annyira igyekszik menekülni ebből a helyzetből, hogy felborítja a poharat, a benne lévő víz végigfolyik az asztalon, még a ruhámra is kerül belőle.

– Teljesen nedves lettem – pislogok a férfire ártatlanul.

Előkap egy szalvétát és igyekszik felitatni a vizet a szoknyámról. Megfogom a csuklóját, hogy megállítsam a serényen munkálkodó kezét, ő pedig olyan kétségbeesetten bámul rám, mintha én lennék maga a két lábon járó kísértés. Az ördög, aki megpróbálja megrontani az ártatlan lelkét. Megsajnálom szegényt. Elengedem és a kihívó magatartásomból kedvességbe váltok át.

– Semmi sem történt – mosolyodom el és igyekszem, hogy egy cseppnyi kacérság se legyen benne. De gondolatban azért végigfuttatom a lehetőséget, mi lenne, ha megragadná a kezem, maga után húzna a mosdóba, raktárba vagy valamilyen eldugott, félreeső sarokba, felhúzná a szoknyám, félretolná a bugyim és néhány élvezettel teli pillanatot szerezne nekem. Ahogyan az ábránd képei megelevenednek előttem, már nem csak a rám ömlő víztől vagyok nedves.

Ha most a szigeten lennék – sóhajtok magamban vágyakozva.

Ott olyan egyszerű volt az egész. Damien biztosan nem hagyta volna ki a lehetőséget és kaptam volna tőle egy mámoros orgazmust, vagy amilyen szemtelen tud lenni, néhány kínos pillanatot. A gondolatok mosolyt csalnak az arcomra, ezzel egy időben könnyeket is a szemembe.

Sietve fogyasztom el a reggelimet. A helyes pincér fiúval történt flörtölés felvillanyozó, gondolatelterelő ereje szinte teljesen elmúlt és ismét olyan letargikus hangulatba kerülök, mint amikor felébredtem. A munkahelyem felé sétálva azon merengek, mit kellene kitalálnom, ami kimozdít ebből a kínzó ürességérzetből, ami visszarángat az életbe.

Már rég elmúlt dél is és én még most sem tudom a választ a nagy kérdésre: Mihez kezdjek ezután? Elgondolkodva lépek be az iroda közös konyhájába, hogy egy frissítő kávét készítsek magamnak, mert a hajnali ébredés álmosító hatása kezd eluralkodni rajtam. A terembe lépve azzal szembesülök, hogy a jó öreg, ősrégi kávéfőzőt egy vadiúj, modern készülékre cserélték, míg távol voltam. Ráadásul úgy tűnik, hogy a légkondi sem működik, mert olyan meleg van a kis szobában, hogy akár szaunázni is lehetne. Leveszem a zakóm, az egyik szék támlájára terítem, aztán az új készülékhez lépek és tanulmányozni kezdem a számtalan gombot, lámpát, amivel tele van. Tanácstalanul nézem, hogyan fogok én ezzel kávét készíteni magamnak.

– Nincs szükség egy kis segítségre? – figyeli mosolyogva a szerencsétlenkedésem a srác a marketing osztályról.

Mi is a neve? – merengek el magamban, miközben megáll közvetlenül mellettem. Talán Hank… Jack… Ez az, Jack.

– Azt hiszem, az most jól jönne – nézek rá hálás tekintettel. Bármit is kérne, örömmel teljesíteném, ha segít hozzájutni a koffeinadagomhoz.

Közelebb lép hozzám, talán kissé közelebb is, mint illendő lenne. Alaposan szemügyre veszi a kihívó csipke felsőm, mielőtt a gép felé fordul.

– Milyen kávét szeretnél? – pillant rám ismét, arra várva, hogy megszólaljak, és persze kihasználja az alkalmat, hogy néhány centivel lejjebb vezesse a tekintetét.

– Amiben koffein van? – kérdezek vissza bátortalanul, ő pedig elmosolyodik.

– Látod itt, ezeket a kis kéken világító jeleket? – mutat a kávéfőző jobb oldalára, átnyúlva előttem. Egészen véletlen, a mozdulat közben a karja hozzáér a mellemhez. Magamban elmosolyodom és próbálok úgy tenni, mintha nem tűnt volna fel a kis akciója. – Itt tudod kiválasztani, milyen kávét szeretnél. Espresso, latte… - kezdi el sorolni a fajtákat. – Szóval milyen legyen?

Elgondolkodva bámulom a fényeket. Milyet is szeretnék?

– Rád bízom. Legyen valami édesen csábító – bújik elő belőlem az incselkedő énem.

– Valami édesen csábító – ismétli meg a szavaim, aztán hümmögni kezd, miközben a vágyakozó tekintete rajtam állapodik meg.

– Várj! A csészém! – Kapok a homlokomhoz.

Egyet hátrébb lép, hogy elengedjen. De az a lépés nem valami nagy, mert nem tudok úgy elmenni előtte, hogy a fenekem ne simuljon hozzá. Gyorsan előkeresem a poharam. Visszafelé szemből próbálkozok, de ebben a testhelyzetben sem marad el a simulás. A mellem a mellkasának préselődik, ő pedig meg sem próbálja tagadni, hogy mennyire tetszik neki ez a helyzet és bevallom, nekem is. A közelsége felélénkíti a testem, legalább újra érzek valamit.

Kiveszi a bögrét a kezemből, végigsimítva a bőrömön.

– Legyen ez – nyomja meg az egyik gombot. – Ez édesen csábító, pont, mint te – néz rám a szeme sarkából a reakciómat figyelve.

Szemérmesen a fülem mögé tűrök egy tincset, és egy halvány mosoly kíséretében fordulok felé. Éppen megszólalni készül, mikor nyílik az ajtó és egy kisebb csoport sétál be a konyhába, megtörve az izgató pillanatot.

Hirtelen nagy jövés-menés támad, és hangos beszélgetés tölti be az egész teret. Mire észbe kapok, ismét egyedül állok a kis konyha közepén, magamra maradva a gondolataimmal.

A múlt árnyai

Damien

Korábban

Milyen haragtartóak tudnak lenni ezek a nők – elmélkedem magamban, miközben kilépek a mosdóból még mindig a ruhám törölgetve néhány kéztörlővel. Csak úgy bűzlök az alkoholtól.

Mondjuk nem volt alaptalan a kirohanása. Tényleg nem hívtam vissza. De csak egy néhány órás kaland volt, ráadásul már hónapokkal korábban. Erősen meg kellett erőltetnem a memóriám, hogy eszembe jusson, ki a fene is lehetett ez a nő. Nem tett rám túl mély benyomást, ezzel szemben én rá nagyon is, ha még ennyi idő után is vadmacskaként támadt rám. Ha az ágyban is ilyen szenvedéllyel lovagolta volna a farkam, biztosan lett volna visszahívás és második menet is.

De nincs mit tenni, egyszerűen csodás és felejthetetlen vagyok. Ezzel a gondolattal, elégedetten sétálok vissza a bárba, de a jóleső érzés egy szempillantás alatt szertefoszlik, mikor meglátom Lizt. Épp a liftek felé sétál kézen fogva egy fickóval. Ismerős érzés kerít hatalmába, olyan, ami már hosszú hónapok óta elkerült: féltékenység. Zavar, hogy ezzel a férfival van, de legfőképp az, amit csinálni fognak. Szörnyen frusztrál, hogy ő megkaphatja azt, amiről én csak álmodozom, nagyon sokszor álmodozom. Tartanom kell a három lépés távolságot, főképp Vadócka miatt. De rohadt nehéz, mikor olyan vágyakozó és szenvedéllyel teli pillantásokkal tud rám nézni, hogy legszívesebben ott helyben a falnak dönteném.

Egy beletörődő sóhajjal nyugtázom, mennyire szerencsétlen ez a helyzet, és a bárpult helyett inkább a kijárat felé veszem az irányt, hogy levegőzzek egy kicsit.

Zsebre dugott kézzel élvezem a friss éjszakai levegőt. És egyáltalán nem az jár a fejemben, hogy az a pasi odafent épp olyan testrészeit érinti meg az én Vadóckámnak, amiket nekem kellene. A fene vinné el! Kellett nekem annyira ragaszkodni hozzá, hogy én vegyem kézbe az ügyet.

Bosszúsan rúgok arrébb egy kavicsot, mikor figyelmes leszek egy ismerősre az út túloldalán. Gondolkodás nélkül indulok el felé. Fél távon sem járok, mikor ő is észrevesz. Mire elé érek, olyan indulat van bennem, hogy törni, zúzni lenne kedvem.

– Mit keresel te itt? – szegezem neki a kérdést azonnal.

– Én is örülök, hogy látlak – húzza el a száját az a férfi, aki egykor a legjobb barátom volt.

Mit sem törődve a megjegyzésével tovább folytatom a faggatózást. Hiába szakadt meg a barátságunk, azzal tisztában vagyok, ha itt van, annak nyomós oka van.

– Mit keresel itt? – ismétlem meg a kérdést. – És miért figyeled Lizt?

Nem vagyok hülye, amint megpillantottam Coltont rögtön tudtam, hogy ő volt az a férfi, aki figyelte, nem csak képzelődött. Egyből hatalmába kerít a baljós előérzet.

– Túl közel került hozzád – válaszolja halálos nyugalommal, rezzenéstelen arccal.

Mindig is az őrületbe tudott kergetni ezzel a viselkedésével. Jó tudom, zsaru, szüksége van a pókerarcra, de akkor is.

– Azt hiszem, semmi közöd nincs hozzá, hogy mennyire kerültünk közel egymáshoz vagy mennyire nem.

– Attól, hogy már nem vagyunk barátok, még tudom, mi történik körülötted. Hallottam a fenyegetésekről – teszi keresztbe a karját.

Bosszúsan simítok végig a hajamon. Biztos vagyok benne, hogy Adalbertónak járt el a szája.

– Annak semmi jelentősége sincs, csak egy újabb szánalmas próbálkozás, hogy rám ijesszenek.

Kisebb-nagyobb megszakításokkal, de folyamatosan kapok fenyegetéseket. Hozzászoktam már az évek alatt, hogy pályáznak rám, pontosabban a képességeimre. De mindez csak siralmas kísérlet a részükről.

– Nem ártana kicsit visszavenni a nagy arcodból, mert a végén ez fogja a vesztedet okozni. Talán kicsit komolyabban is vehetnéd ezt a dolgot.

– Igazán? – emelem meg egy kicsit a hangom. – És mégis mi a legrosszabb, ami történhet velem? Úgyis elvesztettem azokat, akik igazán fontosak számomra. Talán meghalhatok? Na, bumm. Egyszer úgyis mind oda jutunk. Tegyük fel az elmélet kedvéért, hogy igazad van. Akkor is te lennél az utolsó, akinek a segítsége kellene. Egyetlen dolgot bíztam rád! – érzem, hogy eluralkodik rajtam a düh. – Egy olyan embert, aki fontos volt nekem. És mi lett a vége? Miattad halt meg!

Azonnal eltűnik az érdektelenség az arcáról és éppolyan dühösen néz velem farkasszemet, mint ahogy én tettem az imént.

– Ne akard rám hárítani az egész felelősséget! Nem nekem kellett volna vele lennem azon az estén, ezt ne felejtsd el! – emeli fel az ujját, hogy nyomatékot adjon a mondandójának. – Igen, vigyáznom kellett volna rá! De arról nem tehetek, hogy egy kibaszott hisztérika volt.

– Ne merj így beszélni róla! – ordítok. – Ha még egyszer a szádra veszed, esküszöm, hogy itt helyben megfojtalak!

– Ugyan már! Te is nagyon jól tudod, hogyha a fejébe vett valamit, arról nem lehetett lebeszélni. Nem én mondtam neki, hogy hajókázzon ki az éjszaka közepén.

– De neked kellett volna vigyáznod rá, hogy ne tudja megtenni!

– Csakhogy épp veled beszéltem! Az a fúria pedig addig szépen lelépett!

– Megmondtam, hogy ne beszélj így róla!- szorítom ökölbe a jobb kezem, a bal kezemmel pedig lökök rajta egy kicsit.

– Arról én nem tehetek, hogy a szerelem rózsaszín ködén át nem láttad, mennyire elviselhetetlen tudott lenni, ha nem voltál ott vele. Kérdezz csak meg bátran akárkit. Ki nem állhatták.

Ezerszer végigjátszottuk már ezt a párbeszédet. Mégis minden egyes alkalommal méregbe gurulok. Mintha visszarepülnék az időben és ugyanazok az érzések rohannának le. Harag, fájdalom, lelkiismeret-furdalás, tehetetlenség.

– Akkor is miattad halt meg! Egy gyilkos vagy! – zúdítom rá a saját démonjaimat.

Minden egyes vitánkat idegesítő higgadtsággal csinálta végig, egészen eddig a pillanatig. Látom a tekintetén, hogy most valami megváltozott. Az állkapcsa megfeszül. Akkorát taszít rajtam, hogy hátrébb kell lépnem, hogy ne essek el. Ez a mozdulat az utolsó csepp a pohárban. Az agyam teljesen kikapcsol, dühvel teli ködfátyol borul rá.

Felemelem a kezem, a következő pillanatban pedig már csak a fájdalmat érzem az öklömben, ahogy Colton orrával találkozik. Innentől pedig elszabadulnak az indulatok. A hónapok óta magunkban tartott tehetetlenség, düh, bűntudat az öklünkön keresztül tör utat magának.

A dulakodásunknak egy ingerült férfi ordítása vet véget. Mindketten automatikusan a hang irányába fordulunk. Zihálunk és sajog mindenünk. legalábbis nekem biztosan. Fel kell jegyeznem magamnak, hogy ne keveredjek verekedésbe Coltonnal, ha nem muszáj. Kemény a fickó, nagyon. Amint egy kicsit tisztulni kezd az agyam, jut el a tudatomig, hogy az idegen Liz mellett térdel a földön. És ekkor halványan feldereng, hogy a verekedésünk közben mintha hallottam volna a hangját, de annyira a másik fejének szétverésével voltunk elfoglalva, hogy tudomást sem vettem róla.