Copyright © Baráth Katalin, 2011

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Egri Mátyás

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin

Második, javított kiadás

ISBN 978-963-566-709-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Andinak,
mert évtizedek óta viseli türelmesen a társaságomat

(2024-es frissítés: és még mindig)

Jő az est, és gyúl a csillag,

vízi kastély végre ébred,

sorba gyűl a sok hült lélek:

termében Neptun fogad.

Dalba öntik szürke létük,

mért ugrottak, hulltak s fúltak,

mért voltak szivökben dúltak,

harangvást zúg énekük.

Tengeristen tó-türelmű,

szirénektől mit parancsol,

csak egy hangszer, mit behangol:

egy türkizkék hegedű.

Pethényi Márna:

Óceáni bál, 1907

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet

– Tolvaj! Fogják meg! – süvített föl egy hang.

Hirtelenjében nem is igen lehetett megállapítani, egy nő avagy egy férfi torkából eredt-e. Az emberáradat pedig, amely a Párisi Nagyáruház barna márványfolyosóin hömpölygött, úgy viselkedett a kétségbeesett sikoly hallatán, mint amikor egy tűzoltóparancsnok sípja harsan föl a közelben: a sárga, rózsaszín, világoskék, de legfőképpen fehér virágmintás ruhába öltözött hölgyfolyam és a néhány, kigombolt galléros, nyugati módi szerint szabott öltönyben feszítő úr épp csak lelassított. Gondosan frizérozott fejüket, ami addig a dúsan megrakott kirakatok felé fordult, mérsékelt izgatottsággal forgatni kezdték, hogy meglássák végre, ki az a nyomorult, akitől a kiáltás származik, és miféle pitiáner gaztett ennek a segélykiáltásnak az oka.

– Az elefántcsont kámeámat merném tenni rá, hogy megint Berci az, a kalapbolond! – legyintett fáradtan egy öreg nő, aki leginkább egy kimerült dromedárra emlékeztetett, ráncai közt vastag okkerszínű púderréteggel és hosszú pillás, álmatag vágású szemével.

– Kalapbolond? – álmélkodott a dromedárhölgy karjába kapaszkodó, jajvörös kalapot viselő lány.

Nagy, mélabús szemének állása elárulta, hogy a teveszerű dáma közeli rokona, azzal a különbséggel, hogy tőle megtagadta a határozott állat a kegyetlen sors, helyette egy horpadékony, félúton elbizonytalanodó bőrlebennyel ajándékozta meg.

– Egy afféle elmeháborodott, ki mértéken fölül kedveli a kalapokat – világosította föl az öreg hölgy. – Napjában többször is végigüget e csarnokban, hogy lekapja a vásárlók fejéről őket. Az ily módon összeharácsolt holmit saját odújába, az áruház padlására hurcolja – mutatott fel csontos ujjával a nő a fényárban úszó mennyezetre. – Különösen a piros szalmakalapokat zárta a szívébe – fejezte be a kalapbolond Berci bemutatását.

A lány önkéntelenül is feje búbjára szorította a kezét, mire az idős nő szája kaján mosolyra húzódott, láttatni engedve kifelé álló, arany szemfogait.

Nem sokáig mulathatott, mert e pillanatban valaki akkorát lökött rajta, hogy egyenest bezuhant egy közeli harisnyaboltba, a szépen felsorakoztatott kamásnik közé. Társasága, a kalapos leány mindeközben leesett állal bámult (illetve bámult volna, ha lett volna álla) az alacsony, birkózóvállú, busa fejű fickó után, aki futtában megtaszajtotta az idősebb hölgyet. Az ifiúr csíkos kartoninget, hozzá foltos, rongyos szárú nadrágot hordott, és máris kopaszodott. Egyébiránt meglepő fürgeséggel szaladt-ugrált előre, át a tömegen, nyomában méltatlankodó hangokkal, kezében pedig egy degeszre tömött, aranyláncra fűzött, zöld bársony bugyellárissal. Egy kövér fiatalasszony próbálta utolérni, de jócskán lemaradt, szőke kontya siettében szétzilálódott. A nő zaklatottan hadonászott rövid, vaskos karjaival.

– Nála van minden pénzem! Fogják már meg! – kiabálta.

A lábait ügyetlenül szedő, kétségbeesett kis nő úgy festett, mint aki nyomban orra bukik. A tömeg már nem is a tolvajt figyelte, hanem őt, és bizony nem kevés arcra vetült ki a gúny, látván az asszonykát, aki vesztett helyzetben folytatta egyre távolodó bugyellárisa komikus és egyben reménytelen üldözését.

A rabló, aki egy szempillantás erejéig megtorpant, hogy ellenőrizze, végképp maga mögött hagyta-e már a zsákmány gazdáját, elégedett vigyorral állapította meg, hogy közel a szabadulás. Akadálytalanul vágta át magát a lefelé vezető lépcsőkön, lökte el útjából a figyelmetleneket, akik nem vették észre, hogy tolvaj közeleg, tehát illendő félreállni, és úgy tenni, mint aki mit se lát. Csak egy díszmagyarba öltözött, félszemű öregember sietett lovagiasan a megkárosított hölgy segítségére, ám hiába emelte föl husángnak is beillő botját, hogy elgáncsolja vele a zsebmetszőt, a fiú könnyedén átugrotta az ormótlan sétapálcát, és immár az utolsó, a földszintre vezető lépcsősor felé vette az útját.

A mosoly azonban lehervadt kerek, vörös képéről, amikor észrevette, hogy előkerült valahonnan egy rendőr is, aki mindössze egyetlen emeletnyi távolságra van tőle, és éppen futásnak ered, egyenesen az ő irányába.

Az úri közönség pompásan szórakozott. A szerencsétlen szőke nő kibomlott hajjal, levegő után kapkodva lassított amúgy sem sebes léptein, és a rendőrre hagyta a hajsza befejezését. Megállt, zihálva nekidőlt az egyik hűvös márványoszlopnak, és aggódó tekintettel kísérte előbb a tolvajt, majd a kackiásra pödrött bajszú, éltesebb rendőrt, aki a tolvajnál valamivel lassúbbnak, de reménykeltően szívósnak és elszántnak tűnt.

A rabló egy percre sem állt meg, hiába vágta mellbe odakint – akár egy súlyos kalapács – az utca népét fojtogató júliusi levegő, és hiába nézett le rá szigorúan a két szobor a Párisi Nagyáruház homlokzatáról, a kerek óra mellől. Mert ugyan miért is ijesztették volna meg ezek a szobrok, különösen az, amelyik hozzá hasonlóan egy pénzes zacskót szorongatott a kezében? Ezt az alakot állítólag az áruház tulajdonosáról, Goldberger Samuról mintázták, akiről nem keringtek különb pletykák, mint bármelyik nevezetesebb utcai tolvajról. Őneki azonban, a kőalaknak, aki a magasból szemlélte a Sugárúton vonuló fiákereket és napernyős hölgyeket, senki sem árthatott, míg szerény, felemás cipőjű kollégájának nyomába szegődött a rend őre.

Az ifjonc kapkodva tuszkolta a bársonytárcát a nadrágja korca és az inge közé, aztán jobbnak látta, ha gondolkodás nélkül balra kanyarodik, és a Liget helyett, amelynek árnyas zugait és félvilági alakjait apróra ismerték már a rendfenntartók, inkább a Nagymező utca felé lohol tovább.

Délelőtt tizenegyre járt az idő, ám a nap már olyan irgalmatlanul szórta sugarait a Sugárút idő koptatta, de még mindig a kiegyezés nagyra törő hevületét árasztó palotáinak tetőcserepeire, hogy a kávéházak pálmafás teraszain pihegő vendégek akár azt is gondolhatták, kocsonyává fő minden emberfia, aki a tető alatt reked. No persze eszük ágában sem volt ilyesmit feltételezni, hiszen pontosan tudták még a világtól elvonult özvegyek is (tán ők a legjobban), hogy a paloták vastag falai, súlyos függönyei mögött tágas termekben hűsölnek a pénzben és rangban nem szűkölködő lakók, és hogy többségüknek cselédek serege áll rendelkezésére, akik uruk egyetlen bágyadt sóhajára jeges limonádéval csurig töltött, metszett üvegkancsókkal sietnek elő, amely kancsókat az est közeledtével egyre sűrűbben váltják fel a pezsgőspalackok.

Legalábbis így képzelte az utca népe. Arról azonban, hogy melyik pompás villa bérlője intette le a fiákerest azért, hogy az a Duna egy néptelen partszakaszára szállítsa, ahol végre megszabadulhat a hamis váltók és a kártyaadósság halálos terhétől, és teteme a lélek súlyától megszabadulva, immár könnyedén lebeghet a Fekete-tenger örök enyhet adó sós habjai felé – nos, arról csak az esti lapokból szerezhettek tudomást. Az az úr, aki a tomboló nyár ellenére is holtsápadtan kapaszkodik fel éppen a hintóra, amelynek oldalán lángoló főnixmadaras nemesi címer díszlik, vajon a tüdőbeteg, de szolgálatkész kóristalányt készül meglátogatni, avagy egyenesen a Fiumei úti családi sírboltba készül? Ezt a kávéházak népe csakúgy nem sejtette (ha találgatni azért merészen találgatott is), mint a Párisi Nagyáruházból kirontó tolvaj, aki mellbe lökte ezt a sápadt főurat, felugrott a főnixmadaras hintó gyalogjáró felőli lépcsőjére, és a selyemmel-bársonnyal bélelt kocsin keresztül verekedte magát újra ki, a keskeny lovaglóútra.

A tolvaj a hintóból kis híján egy almásderes patái alá zuhant. A ló rémülten ágaskodott föl, de mire a nyeregből kizuhanó lovas teste a földet érte volna, az egyre hangosabban ziháló legény már a Sugárút közepén járt, szétrebbentve a napernyős hölgyek és lovagjaik kocsik közé merészkedő, meghitt kettőseit. Egy pillanatra sikerült belegabalyodnia az egyik hölgy hivalkodóan terjedelmes, nehéz uszályába, és amíg meglepő ügyességgel kikeveredett belőle (közben még arra is akadt érkezése, hogy foghíjas vigyorát az uszály tulajdonosára, az éleset sikkantó, tornyos frizurás, hamvas színésznőpalántára villantsa), megállapította, hogy rendőr üldözője jócskán lemaradt, nem utolsósorban azért, mert ő ügyelt a korzózó előkelőségek testi épségére, és nem volt mersze szó nélkül félrelökni a frakkos uraságokat és szívük habos-fodros hölgyeit, holott így lassan föladhatta a küzdelmet.

A tolvaj ennélfogva egyre könnyülő léptekkel futott a Sugárút kellős közepén – feltartóztatni itt sem akarta egyetlen járókelő sem. Olykor megtapogatta az övébe préselt kövér bugyellárist, megvan-e még, és bár egyik cipőjét elhagyta valahol (talán a hintóban, a főnixmadár parázsló tollai mögött maradt?), diadaltól eltelve kanyarodott sebesen a Nagymező utcába, át a lovaglóúton, a fák között, a gyalogjárdán.

Elszáguldott a sarki épület mellett, amelynek cégérén ósdi könyvek virítottak. Már föl is tárult előtte a Nagymezőnek a Sugárútnál keskenyebb, de azért még így is hívogatóan széles, menekülésre kellőképpen alkalmas kövesútja. Az a mulató is feltűnt, ahol, ha a hátsó ajtón beiszkol, üldözője örökre elveszti majd a nyomát. A tolvaj okkal reménykedett, hogy hamarosan megszámolhatja, mennyivel is gazdagodott, úgyhogy megragadta a gatyakorca mellé rejtett bugyellárist, aprókat rántott rajta, és akkor…

***

Kemény ütés csattant a homlokán.

A világ feketébe borult előtte, ő pedig eszméletétől búcsúzva rogyott a Nagymező utca forró köveire.

Egy pillanat sem telt belé, és a nyaktörő iramot diktáló, bivalyerős zsebmetszőből magatehetetlen rongybaba lett. Úgy hevert az izzó napon maga alá gyűrt tagokkal, mint a kecskebéka, akin áthajtott a lakodalmas szekér. Utolsó emlékként gyönge rózsaillatot vitt magával az öntudatlanságba, no meg egy előrehulló, rövid, fekete hajfonat képét.

Aztán sokáig semmi.

A pesti nép, amely a Nagymező utca orfeumai, kávéházai és mérsékelt eleganciájú üzletei felé kocsin vagy gyalogszerrel igyekezett, nemigen fogta fel, mi történt. Az egyik percben még egy alacsony, bikanyakú fiatalembert láttak cikázva száguldani az utca belsejébe. A másik percben ugyanez a fiatalember (tudnivalóan tolvaj, hisz egy pestinek egyetlen pillantás elég, hogy polgártársában felismerje a grófot, a dzsentrit, a szatócsot vagy az utcanők kitartott strigóját) élettelenül feküdt a porban, közvetlenül Mandel Mórné sarki kölcsönkönyvtára előtt.

Akik voltak oly szerencsések, hogy az eset idején a közelben tartózkodtak, azt is láthatták (és később elújságolhatták a kávéházban vagy a kocsmában), ahogy egy inkább vézna, mint karcsú, dísztelen sötétkék szoknyába és halványsárga blúzba öltözött, fekete hajú leány térdel az ájult férfiú mellé, és egy legalább kéthüvelyknyi vastag, díszkötésű könyvet emel az orra elé diadalmasan.

– Lám, lám, Zalán futása is véget ér egyszer! – rikkantott a lány.

Aztán – kissé még pihegve – hóna alá kapta a könyvmonstrumot, hogy két kézzel kirángathassa a tolvaj nadrágderekából a lopott pénztárcát. Miután sikerrel járt, fölpattant a továbbra is eszméletlen férfi mellől, és könyvestül-bugyellárisostul visszamasírozott Mandel Mórné kölcsönkönyvtárába.

Később többen is megesküdtek rá, hogy a leánynál egy Bethlen Gábor korabeli karabélyt láttak. Az ő igazukat vehemensen cáfolták mások, akik az alkimisták titkosírását vélték felfedezni a sötét hajfonatos leány könyvének gerincére nyomtatva. Egyik elmélettel sem értett egyet a székely kosárfonó, aki a Nagymező utca sarkán kínálta portékáját. Ő a csodaszarvasba vetett hitét tette rá, hogy a leány se lőfegyvert, se aranycsináló mágiát nem vetett be a tolvaj megállítása érdekében. Csupáncsak kisétált a könyvtárból, kettőt előrelépett, majd meglódította a kezében tartott vaskos kötetet. Csudamód éppen jókor ahhoz, hogy a felé száguldó gazfickót kupán suhintsa vele.

– No ’iszen horpadásos koponyájú lesz az a legín, aki ezt a jányt meggyűrűzi – hümmögött az öreg, de azért a rendőr, amikor nagy sokára megérkezett a helyszínre, a csodálat tüzét látta felparázslani a bácsika ezer szarkalábbal körbefuttatott, fáradt, fekete szemében.

– Szentséges Szűzmárja, hát mit művelt maga az én drága gyermekemmel? – sápítozott egy kerek, galambősz asszonyság a kölcsönkönyvtárban, amikor a tolvajt leterítő leány becsukta maga mögött az üvegajtót.

Karját az égnek emelve sietett – no nem a kisasszony, hanem az átmenetileg fegyverként bevetett díszkiadás felé. Már nyújtotta is érte a kezét, amikor a lány féltékenyen magához ölelte a könyvet, és félig elfordult, hogy a testével védelmezze.

– Kölcsönözni szeretném ezt a művet, ahogy az imént már közöltem. Mielőtt… – Itt egy kissé elakadt, de az asszonyság, alighanem maga Mandel Mórné, aki egy fejjel alacsonyabb lévén hiába próbálta kellő erővel megragadni a súlyos könyv sarkát (pedig igencsak igyekezett), kisegítette:

– Mielőtt szétzúzta volna szegénykémet egy idegen férfi fején! – kiáltotta szívből jövő felháborodással.

Mandelné méltatlankodására megmozdította fejét az egyetlen ügyfél, aki rajtuk kívül a könyvtárban tartózkodott: egy vénséges vén, hajlott hátú, hosszú, gubancos szakállú férfi. Kifényesedett ujjú, foszladozó kaftánja és ritkás, gyengén göndörödő pajesza láttán legtöbb kortársa arra gyanakodott volna, hogy Galíciából érkezett az úr. Talán süket is lehetett, legalábbis a Zalán futásáért kardoskodó leány ezt föltételezte, hiszen az öreg akkor sem rezzent meg, amikor ő az előbb becsapta maga után az ajtót. Most azonban úgy találta, a vénember nemcsak süket, de Jehova sajátos kegyéből vak is, mert kék erekkel szabdalt, aprócska kezében nem, teszem azt, Maimonidész bölcsességeinek egy ritka kiadását szorongatta, hanem a Billy, a préri farkasa címet viselő, borítóján lasszós-sarkantyús pisztolyhőst ábrázoló vékony füzetecskét.

E fullasztó déli órán rajtuk kívül senki más nem időzött Mandel Mórné kölcsönkönyvtárában, pedig az ilyen intézmény ritkaságnak számított Pesten. Mert hát meggazdagodni nemigen tudott belőle a gazdája, hiszen ki fizetett volna pár fillérnél többet olyan könyvért, ami nem lehet végleg az övé, olyan időkben, amikor a könyvnek csak az biztosított értéket, ha arannyal futtatták a lapjai széleit, vagy ritkaságként kerülhetett fel a szalon polcára, a kéz alól vásárolt nemesi diploma és a kutyabőr mellé.

Az egyetlen levegőtlen, szűk szobában berendezett kölcsönkönyvtárat Mandelné a férjétől örökölte, aki annak idején régiségekkel is kereskedett meglehetős ügyesen, ám hagyatékának azt a részét, az ékköves markolatú kardokat és római ezüstkarpereceket első feleségétől származó fiára, Izsákra íratta, Mandelné nem kis bánatára.

Az asszonyság ezért is vigyázott úgy az értékesebb kötetekre: azt tervezte, hamarosan pénzzé teszi a kölcsönkönyveket, és ha valamikért ezüstkoronákat remélhetett, azok éppen az olyan díszkiadások voltak, amelyekből egy példányt a tolvajjal elbánó leány a keblén melengetett.

– Adja csak ide rögtön, vagy rendőrt hívok! – toporzékolta a méltóságos tulajdonosnő.

A kaftános bácsi füle botját se mozdította, mélyen elmerült a messzi Amerika gyermekének kalandos sorsában. Billy a borító által igaznak mondott történet szerint egy indián hercegnőt szabadított meg, akit kegyetlen útonállók egy kaktuszerdőben tartottak rabként, egy prérifarkas farkához láncolva.

A lány, akit Mandelné rendőrrel fenyegetett, aggódva pillantott az utcára, a harcképtelenné tett tolvaj irányába. Megkönnyebbülten vette észre, hogy rendőrnek egyelőre se híre, se hamva, bár az emberek egyre csak gyűltek az eszméletlen férfi köré.

Visszafordult, rámosolygott Mandelnéra.

– Tudja-e, jóasszony, miféle könyv ez itt a kezemben?

– Drága – vágta rá a könyvtárosnő.

A lány a fejét rázta.

– Nem ezt kérdeztem. Hanem hogy tudja-e, mi a címe? Tudja-e, ki írta? – rejtette el ölelő karjával a könyv feliratait.

– T’om is én… Könyv, könyv. Tán a Toldi? – találgatott Mandelné egy fokkal halkabban.

A lány sajnálkozva ingatta fejét. Rövid hajfonata egyik válláról a másikra röppent, nagy, zöldeskék szeméből Mandelné szánalmat olvashatott volna ki, ha hajlamos lett volna mások véleményének jelentőséget tulajdonítani.

– Nem, nem a Toldi – hangzott a válasz. – Hát hogy viselheti gondját maga a könyveknek, ha azt se tudja, kifélék, mifélék? Ez egy magyar költőóriás műve, akit Vörösmarty Mihálynak hívnak – szegte fel határozott, finoman előreugró, kicsiny állát a lány.

Karját lejjebb csúsztatva látni engedte a szerző nevét és a könyv címét: Zalán futása.

Mandelné eltöprengett.

– Maga netán aztat is tudja, mit ér ez a könyv? – bökött az ujjával a szarvasos fedőlap felé.

A leány fejét hátravetve kacagott föl. Csengő nevetésébe árnyalatnyi gúny is vegyült – mint mindig.

– Csak természetes, hogy tudom. Kevés példány készült belőle, és ez, amely bizonyára egy isteni tréfa következtében keveredett éppen a maga szedett-vedett könyvszörnyetegei közé, még autogramosítva is van, a nagy Vörösmarty keze által – nyitotta ki a könyvet a lány, hogy Mandelné szemügyre vehesse a költő fegyelmezett, kalligrafikus aláírását.

Mandelné fölsóhajtott.

– Jó, hát vigye a könyvet egy hétre… De csak ha bégyön nekem segédkezni, amikor eladom eztet a könyvtárat! Nézze csak, ottan a huszársereg – biccentett az utca felé, ahová oldalát fogva, levegőért kapkodva végre megérkezett a rendőr, aki a tolvajt a Párisi Nagyáruházban üldözőbe vette. – Kimegyek, és megmondom neki, hogy maga kivette a fele pénzt ebből a bugyellárisból, úgy adta vissza. De bent maradok, ha maga majd megmondja, mit kérjek ezért a sok vacakért. No, mit szól hozzá?

A lány csak egy pillanatig gondolkodott.

– Legyen, ahogy akarja – bólintott. – Hanem most azt mondja meg nekem, kijuthatok-e az utcára egy másik ajtón.

Mandelné arcára széles mosoly ült ki.

– De kijuthat ám! A hátsó ajtó egyenest a Sugárútra visz ki, ahonnét már nem látja magát ez a népség – intett a fejével hátra, az emlegetett menekülőút irányába.

A lány az öreg nő kezébe nyomta a lopott tárcát, amit addig a könyvhöz fogott, majd magához szorította a Zalán futását, és a címhez méltón szapora léptekkel indult meg arra, amerre Mandelné az egérutat jelezte.

– Nono, csak ne olyan gyorsan – pattant elébe a szigorú gazdasszony. – Mondja csak meg a nevit, címit, hogy fölírhassam a Vörös Máté könyv mellé, amit hét nap múlva visszaszármaztat ide, ugyebár.

– Ej, de körmönfont egy asszonyság maga! – mordult föl a lány. – A tárcát adja oda a rendőrnek, hanem engem maga nem is látott. És a nevemet se tudja, meg azt se, hogy A Nő és a Társadalom című hölgylapnál keressen. Dávid Veronika vagyok, alászolgája! – biccentett.

Dávid Veron, A Nő, rótta föl csigalassúsággal Mandelné az előtte heverő árkusra. Még csak a V-nél tartott, amikor meghallotta a hátsó ajtó csattanását: a leány távozott. Mandelné újra a papír fölé hajolt, és midőn befejezte az írást, fölegyenesedett, hogy körbenézzen.

Az egyetlen maradék kuncsaft még mindig ugyanabba a füzetbe merült el, ajkán furcsa mosollyal, más emberfiának meg továbbra sem akadt dolga Mandel Mórné nyilvános kölcsönkönyvtárában. Így hát az asszonyság vállat vont, fogta a tárcát, és kimért mozdulatokkal, mintha csak egy könyvet tenne a helyére, a legközelebbi polcon sorakozó, díszes Jókai-sorozat mögé csúsztatta.

2. fejezet

– Bonbon? Azt mondta, bonbonok? – emelkedett föl Dávid Veronika a meglazult csavarokkal és félig lefittyedő háttámlával rendelkező szerkesztőségi székről, és fogta a ceruzáját két ujja közé úgy, hogy az írószerszám tűélesre faragott grafithegye pontosan Tóth Klementin szívére szegeződjön.

A dús, lángvörös hajkoronával büszkélkedő Klementin, aki ugyan a kolléganője volt A Nő szerkesztőségi újoncai között, ám Veron kizárólag az Áspiskígyó névvel volt hajlandó illetni, csöppet sem szégyellte a gúnyos mosolyt, ami kiült tejfehér bőrű, kétoldalt szende rózsapírral ékes arcára. Klementin egy budai főgimnázium igazgatójának és egy elszegényedett nemesi család hölgysarjának leányaként a leggondosabb székesfővárosi neveltetésben részesült, és szűk egy évvel ezelőtt ugyanazon a napon lépett be a nők sorsát szívén viselő havilaphoz, mint Veron. Veron Bácska talán legporosabb, ám egy vérfagyasztó eseménysor okán akkoriban igencsak hírhedt városkájából, Ókanizsáról érkezett a sem Szabadkához, sem Szegedhez nem hasonlítható, hangyabolyként nyüzsgő, idegent szívébe nehezen fogadó metropoliszba, Budapestre.

Jó néhány hónapjába beletelt, mire alkalmazkodott a folytonos rohanáshoz, a nyaktörő sebességgel sikló villamosokhoz, a kávé, a káposzta és a kátrány szagától nehéz levegőhöz, meg a csupasz talpú utcagyerekekhez. Nem csoda hát, hogy a maga nehezen könyörülő, heves érzelmektől dúlt szívében azonnal halálos ellenségnek könyvelte el a város számos titkát ismerő Tóth Klementint, aki nemcsak hogy viszonozta az általa csak „csúf, analfabéta parasztlánynak” nevezett Veron ellenérzéseit, hanem kíméletlen harcot is folytatott vele a szerkesztőség berkein belüli előrejutásért – azaz az izgalmas riportalanyokért és a nemzetközi nőügyekről írandó beszámolókért.

Ezúttal Klementin került előnybe, mert a főszerkesztő asszony, a Magyar Királyság nőmozgalmainak eleven lánggal lobogó fáklyája, Schwimmer Róza őt bízta meg azzal, hogy feladatot adjon Veronnak.

– Jól hallotta, Veronika. Bon-bo-nok! – bólintott a lehető leglassabban, kéjes örömmel pattogtatva ki apró, szív alakú száján mindhárom szótagot. – Az Auguszt Cukrászda nyári bonbon- és fagylaltkínálatáról kell írnia. Hibátlan stílusban, könnyedén áradó, költői szavakkal. Azaz a szokásától eltérő módon.

– Tessék?! – csapta bal öklét a viharvert asztallaphoz Veron.

Ady Endre fényképe, amit az asztalra halmozott könyvkupacnak támasztott, finoman felröppent, majd mint egy árva őszi falevél, leereszkedett Veron összeszorított ujjai mellé.

– Ne értse félre, Áspiskígyó kisasszony, remek a hallásom, ami azt is jelenti – kerülte meg az asztalt Veron, és közelített Klementin felé –, nem csupán a zenében hallom meg a fals hangokat, hanem az emberi szó muzsikájában is felfedezem a hamisságot.

Klementin, aki vetélytársával ellentétben mindig feltűnő, drága kelmékből varrott ruhákban parádézott, valamiért jónak látta, ha egy-két lépést hátrál.

– Így tehát ha kegyed lenne olyan kedves, és nem légből kapott megbízatásokkal fecsérelné az igazi újságíró értékes idejét – lépett még egyet előre Veron –, hanem a valódi feladatot árulná el…

– Bizony, ez a valódi feladat. A bonbon! – tolta előre kerek állacskáját Klementin. – Veron, kérem, már elfeledkezett arról a botrányos versről, melyet nemrégiben fondorlatosan belecsempészett a lapba? A főszerkesztő kisasszony tajtékzott a dühtől. Amely szerény magánvéleményem szerint áppszolúte jogosan tombolt az ő érzékeny bensejében!

– Ó, hogy a rosseb enné meg! – Veron égnek emelte a karját. – Tehát így állunk! A vers miatt!

Visszavonszolta magát az asztalához, és minden reményét feladva roskadt le a székre.

Egy hónappal korábban megpróbált bekönyörögni a lapba egy Erdős Renée-től származó költeményt, mert úgy vélte, a magyar nőknek nem elég a választójog érdekében cselekedniök, de értelmük felvilágosítása és a modern kor eszméinek ismerete céljából az is elengedhetetlen, hogy lépést tartsanak a huszadik század éppen csak elkezdődött második évtizedének irodalmával. A szerkesztőhelyettes, Argyelán Mara többé-kevésbé osztotta Veron nézeteit. (Ők egyébként is gyorsan és könnyen megtalálták a közös hangot, annak ellenére, hogy Veron egy bácskai gazda lobbanékony leánya volt, míg Mara egy gazdag fakereskedő egyetlen örököse, elkényeztetett és velejéig nagyvilági hölgy.) Mégsem sikerült keresztülvinnie az ötletet Bédy-Schwimmer kisasszonyon, aki a női választójogon és a nemzetközi kongresszusokon túl egyéb témáért nemigen lelkesedett, legalábbis Veron szerint.

A lány nem lett volna hű önmagához, ha a legelső akadállyal szembekerülve könnyedén lemond a céljáról. Ha Erdős Renée neve gyanút kelt, akkor írjunk fölé Schwimmer Klementint. Erre a két névre csak megindulnak már a nyomdagépek! – fundálta ki a közzététel módszerét, és íme, sikerrel is járt. Sajnálatos módon azonban A Nő parancsnoki hídján megingathatatlanul cövekelő Róza kisasszony és a zsurnálhölgyek többsége nemhogy kellemdús meglepetésként fogadták volna lapukban az egykorú irodalom e gyöngyszemét, de engesztelhetetlen megbántottságuknak adtak hangot a Bonatti & Nuagette cukrászatban, ahol a magyar asszonyok jövőjét illető kérdéseket volt szokásuk megtárgyalni a karamellás tejszíntorta és a grillázsfánk támogatása mellett.

– Bizonyára elfelejtette már, Veronika – dobta elé most a két héttel korábban kinyomtatott számot Klementin, amely miatt neki magának is akadt magyaráznivalója, hisz az olvasók, a tisztességben megmatrónásodott polgáranyák és zárdákban erkölcsösre kalapált ifjú irodistanők fele úgy vélte, ő az inkriminált vers szerzője.

Ami igazán rontott Veron helyzetén, az a sajnálatos tény volt, hogy az olvasók másik fele a főszerkesztő asszonyt azonosította a költővel, és neki címezte olykor elmarasztaló, ám többségében forrón gratuláló levelét.

Veron maga elé húzta az újságot, és mélyet sóhajtva szemlélte meg a verset, amit már amúgy is kívülről fújt.

SCHWIMMER KLEMENTIN:

KÉK PILLANGÓK

Kék pillangók szálltak fölöttem,

Hogy a réten keresztül jöttem

S incselkedve, tánczolva félig:

Elkisértek az erdőszélig.

S hogy utam az árnyékba tévedt;

Riadtan, némán összenéztek.

Félték a lombok hűs homályát,

A rengeteg halk mormolását.

A mig arany napfényben jártam,

Gázoltam színes vadvirágban,

S felém a rózsák integettek:

A kék pillangók hogy szerettek!

De csalt a sötét erdő mélye,

A vízmoraj, a lomb zenéje.

Csalt a magány. Egy titkos ének-

S a sohsem ismert szenvedések.

Magányos erdő utját járom

S nincs vezetőm és nincsen párom.

Tövises ágak meg-megtépnek.

De még dalolok, de még élek.

Hangomat a szűz magány hallja,

Rám simul a csend puha karja.

De tudják e a rétek, kertek:

A kék pillangók hova lettek?

Amikor befejezte az olvasást, a szűk szerkesztőségi szoba ablakára pillantott, ahol a négy legfiatalabb kolléganő osztozott az egymás sarkát taposó két asztalkán, három széken és az egyetlen polcon összezsúfolt nemzetközi női sajtó szamárfüles, szakadt halmain. Az ablakon keresztül Veronnak rálátása nyílt a szemközti főszerkesztői irodára. Schwimmer kisasszony asztala azonban túl messze volt ahhoz, hogy Veron észrevehesse, az aludni állítólag sosem térő vezérhölgy mögötte ül-e, de azért önkéntelenül is neki címezte a szavait.

– Hát mi van ebben olyan erkölcstelen? Föl nem foghatom, miért ijesztőbb egy csapat emelkedett költői kép, mint a női választójogot ellenző vén bakkecskék szavainak idézgetése – szónokolt Veron az ablaknak. – Az erdő mélye vagy a szűzi magány áldott enyhének nyílt elismerése oly igen megbotránkoztató volna az olvasóinkra nézve? Az ördögbe ezekkel az óvatoskodó, megfutamodásra buzdító nézetekkel!

– No de Veronika! – intette csöndre Klementin, és ő maga is ijedten pillantott a főszerkesztői szoba napfénytől villogó ablakaira attól való féltében, hogy Róza kisasszony valaminő pokoli machináció következtében képes volt meghallani kolléganője kifakadását.

– No de Veronika! – hangzott fel még egyszer, csakhogy ezúttal szándékosan elferdített, affektáló, magas hangon, Klementin hanghordozásának paródiájaként.

Mindkét fej, a kurta copfos fekete és a dús fonatos vörös is az ajtó felé fordult. Az ajtó keretében, amiről kunkori forgácsokban pergett le a hajdan, még a Singer és Wolfner könyvkiadói palota építésekor felkent fehér festék, egy alacsony, karcsú alak körvonalai tűntek föl, és egy felháborítóan rövid frizura hullámos, szabadon előrehulló, aranyszőke fürtjei.

Argyelán Mara toppant be, hogy ellenőrizze, miben serénykednek a női zsurnalizmus hozzá beosztott arkangyalai.

– Isten hozta! – sietett elé Klementin, aki nagyvonalúan elengedte a füle mellett a rajta élcelődő beköszönést. – Nahát, ilyen késő van, és a kisasszony még mindig itt munkálkodik mivélünk?

Mara fölvonta mértani pontossággal félhold alakúra formázott, vékony szemöldökét. Ízléssel púderezett, szabályos vonású, kerekded arcán olyan kifejezés jelent meg, amiről Veron – a gúny fegyverét maga is mesterien forgató leány lévén – képtelen volt eldönteni, mély megvetést vagy komoly elhivatottságot tükröz-e.

– A választójog ellenségei sosem alszanak! – fenyegette meg Mara mutatóujjával a szolgálatkész álmosolyt magára erőltető Klementint. – Jobb lenne, ha maga is azért szorgoskodna, hogy megsemmisítsük a gazemberek tűzerejét, mellyel a derék honleányok hadi állásait igyekeznek beplombálni! Úgy a mi parlamentünkben, mint a külhoni vezércikkekben!

Klementin csupán egy megszeppent istenvelét rebegett, és kisurrant a szobából.

Veronból azonmód kifakadt a harsány kacagás. Nem aggasztotta, hogy a folyosón kacsázó Klementin még igencsak hallótávolságra lehet.

– Lucifer sem tudná jobban kínozni a tehetségtelen zsurnalisztanőket nálad, aki pedig a magyar hírlapírónők egyik hősi zászlóvivője vagy! – törölte ki a szeme sarkából a könnyeket, és bólintott Mara felé. – Nem tudom eleget áldani az eget, hogy te vettél a szárnyaid alá. Nem azért, mert meghatóan gondoskodol rólam… Még ha így is van… Hanem mert elképzelni sem merem, milyen fájdalmas érzés lehet az ellenszenved terhét viselni!

Mara beljebb lépett, nekidőlt Veron asztalának, az asztallapra ejtve a kezében szorongatott könnyű, fekete köpenyt. Ifjú kolléganője leplezetlen ámulattal vette szemügyre a lenge, impresszionista festményeket idéző, kék-sárga mintás selyemnadrágot, amilyet Marán kívül egyetlen tisztességes budai, sőt pesti hölgy sem mert volna magára ölteni, hiszen a napfény átütött az anyagon, és megmutatta a vádli, a térd, a comb körvonalait. Marának nem kellett félnie, hogy a mohó férfitekintetek hibát találnak a felsejlő látványban. Az uraknak – amennyiben nevezhetjük így a nyári toalettbe öltözött hölgyeket gusztáló férfiembereket – nemigen sikerült eldönteniük, hogy a felforgató szándékkal hordott nadrágon háborogjanak inkább, vagy a napsárga selyemből szabott, a felsőtest vonalát csak lazán követő, egyszerű szabású blúz alól hiányzó fűző miatt ötöljék fel bennük az erkölcsrendészet gondolata.

A forradalmi kosztümöt egy széles karimájú, tengerészkék szalmakalap egészítette ki, amit Mara a kezében tartott, és most Veron orra elé libbentett le, egyenesen Erdős Renée verse tetejére.

– Ó, leányom, ha bölcsebb lennél, az ellenszenvet választanád. Az én rokonszenvem sajnos pokolra juttatott már néhány ártatlant – mosolyodott el. – Igaz, ezek kivétel nélkül a férfiúi nemhez tartoztak.

Veron elnézően csóválta a fejét. Aztán az asztalra csapott (úgy tűnt, ezt napjában többször is megteszi), és felpattant a székéről.

– Ha tudnád, miféle esetbe keveredtem! – fogta a fejét színpadiasan. – Először is dolgom akadt… Nem, most sem egy kitűnő divatszalonban, ahogy folyton ajánlgatod. Éppen az egyik legritkább Zalán futása kiadást fedeztem föl egy könyvkölcsönzőben… Kivittem a fényre, mert abban a patkánylyukban nem látsz egy vonást se az illusztrációkból… És akkor megpillantottam egy nyavalyást, aki női tárcával a nadrágja derekában szaladt a kölcsönözde irányába. Tolvaj volt, kétségtelen. És nekem rögtön az jutott az eszembe… – Veronnak elakadt a szava, mert észrevette, hogy Mara rajta mosolyog. – No de hol voltál eddig? Délben még sokkal érdekesebbnek tűnt ez a tolvajosdi. Mostanra mintha elillant volna belőle minden borzongató izgalom!

Mara lehajtotta a fejét, hümmögött kicsit, majd óvó mozdulattal, szórakozottan megsimogatta az asztalra dobott szalmakalapot.

– A temetőben – jelentette ki színtelen, szinte közönyös hangon.

Veron elnémult. Gépiesen visszaült a helyére. Szemét, ami most, az alkonyi fényeket tükrözve sokkal inkább tűnt zöldnek, mint kéknek, Marára emelte, aki értett ebből: Veron a magyarázatát várta.

Újabb hümmögés, újabb kalapsimogatás.

– Néhány héttel ezelőtt említettem neked egy igen jó barátnőm nevét…

Mara úgy bámult révetegen a kalapjára, mintha magát a tengert látná, amelynek örök ritmusban előtörő és visszahúzódó hullámai képesek elmosni minden fájdalmat, ami csak létezik a földön.

– Igen, igen. Valami… – próbált emlékezni Veron, arcán a szánalom és a vigasztalni vágyás keverékével. – Valami Fanni. Liborszki?

– Igen, Fanni. Lipovszky Franciska. Azazhogy Lomnic-Lipovszky Franciska. Férjhez ment ugyanis, amikor befejeztük az iskolát. Innen a Lomnic név.

Mara még mélyebbre hajtotta le a fejét. Aranyhaja előrehullott, eltakarva Veron elől a jól ismert, szabályos arcvonásokat.

– Az én legdrágább Fannim – folytatta Mara. – Neki mondtam el a fiú nevét, akibe tizenhat évesen halálosan beleszerettem. Ő beszélt le a szökésről… És milyen bölcsen, mert hát tizenhat évesen ki nem halálosan szerelmes?

Veron kinyitotta a száját, aztán becsukta. Mara mindebből nem látott semmit, tovább cirógatta az asztalon heverő kalap szalmafonatait.

– Fanninak mondtam el azt is, hogy a mostohaanyám – micsoda áldás, hogy korán elhunyt az a némber! – be akar zárni éjszakára az öccsével, aki… aki… – hallgatott el egy pillanatra. – És Fanni kapaszkodott fel a falon egy szál hálóingben, törte be a könyökével az ablakot, mentett ki onnan éjnek évadján… Szentséges ég, hogy vérzett a karja!

Mara már csak suttogott, Veronnak közelebb kellett hajolnia, hogy hallja.

– Bezzeg ő! – élénkült meg a barátnője. – Ő aztán nem hallgatott rám, amikor meg akartam menteni! Amikor jött ez az ágrólszakadt Lomnic gyerek a nagy fekete szemével és a göndör hajával, a még nagyobb szívével, no meg a sajnálatosan szocialista hitű papájával, és azonnal el akarta venni Fannit.

– A szerelem mindent legyőz? – szólt közbe alig hallhatóan Veron.

Mara fölkapta a fejét, és gyöngén viszonozta a lány csúfondáros, szomorkás mosolyát. Jól ismerte Veron történetét, azt is, hogy az egykori könyvesboltos kisasszony miért, mi és ki elől menekült Ókanizsáról a messzi Budapestre, kegyetlen emlékekkel a poggyászában.

Mara megrázta a fejét. Az aranyfürtök úgy röpködtek arca körül, mint megannyi napszínű selyemzsinór.

– Ezúttal sem bizonyult igaznak ez a közhely – válaszolta. – Lipovszky papát nem indította meg Lomnic Frigyes és a lánya szerelme. Kitagadta Fannit. Úgyhogy én hamisítottam meg a házassági engedélyt. Láttam ugyan, hogy a pap fölfedezte a csalást, de volt olyan okos… Vagy olyan ostoba, hogy szemet hunyjon a törvénytelenség fölött, és összeadja Fannit az ő egyetlen, édes, proli Frigyesével. És én nem bánom, hogy nem hallgattak rám – nyelt nagyot Mara.

Ujjaival kisöpörte az arcából a haját, így Veron könnyek után kutathatott a szürke szempárban. Nem találta nyomát egyetlen cseppnek sem, és ezen nem is lepődött meg.

Mara még nem fejezte be a történetet.

– Nem bánom, hogy nem az ész szavát tisztelték, hogy nem váltak szét mindörökre – vont vállat. – Hogy ügyet se vetettek a szegénységre, pedig annak idején Fanni volt az a leány az iskolában, akinek a legdrágább tollból is kettő jutott, és komorna hozta be az ebédjét. Hányszor kaptam tőle gránátalmát, cukros mandulát… Csak azt bánom – vett mély levegőt Mara –, hogy sohasem fogadtak el tőlem egy garast se. Egy hónappal ezelőtt se, amikor pedig orvosra akartam adni nekik pénzt. Merthogy a Lipovszky papától nem várhattak semmit se, a Lipovszky mamának meg nem volt mersze az ura háta mögött adni. Még azután se, hogy az öreget elvitte egy tüdőgyulladás! – keményedett meg Mara hangja. – Tőlük akár évek óta halottak lehettek volna. Nem kellett volna hozzá tényleg meghalniuk abban a dohos józsefvárosi bérleményben.

– Ó, már… már emlékszem – akadt el Veron lélegzete. – A józsefvárosi vérhasjárvány.

– A józsefvárosi vérhasjárvány – ismételte Mara rezzenéstelen arccal.

A járványt alig néhány hónapja hangos riadalommal kürtölte szét a pesti sajtó. A betegség nyomában járó halál százasával aratott a koldussorban élők között.

– Micsoda esztelen szerelem kell ahhoz, hogy az ember gyereket szüljön abba a koszfészekbe? – csapott az ajtófélfára Mara. – Úgy, hogy tudván tudja, ha a fiúcska árván marad, nem számíthat az öreganyjára, de tán még az egyetlen, sosem látott bácsikájára se…

Néhány hosszú percig csönd ülte meg a szobát, olyan csönd, amelynek a súlyától Veron előregörnyedt, és az asztalon pihenő karjára kellett támaszkodnia. Egy-két pillanatra úgy érezte, előtte áll az a kócos, nevető szemű lány a csíkos ruhában. Lipovszky Fanni fényképét Mara nemrég mutatta neki.

A nehéz némaság tovatűnt, amikor Mara ellökte magát az asztaltól, és hosszú, határozott lépteivel az ajtóhoz sétált.

– Gyere be, no – nógatott valakit. – Gyere csak be, Diduskám!

Veron erre, a Marától még sosem hallott halk, édeskedő hangra kapta föl a fejét. Átjárta a szánalom attól, amit megpillantott: az ötévesforma, sírástól maszatos arcú, göndör, fekete fejű kisfiútól, aki Mara kezébe kapaszkodott, és akinek fáradt fényű szemében a mélységes szomorúság ellenére is könnyű volt viszontlátni anyja, a csíkos ruhás lány szemét.

Veron óvatos mozdulatokkal, zaj nélkül állt fel, nehogy megrémissze a gyereket. Elébe lépett, leguggolt hozzá. Ám a kisfiú, ahogy Veron várta is, Mara kék-sárga selyemnadrágja ráncaiba rejtette kócos fejecskéjét.

A szerkesztőhelyettes megborzolta a rövid fürtöket, és vidáman így szólt:

– Dávid Veronika, bemutatom neked Lomnic-Lipovszky Dezsőt, akit szólíthatsz Diduskának vagy Dedének. És aki nagyon szeretne már megkóstolni egy igazi vajas-csokoládés kuglert, igaz-e?

3. fejezet

Veron egyedül maradt Dedével, ugyanis Mara egyenesen a Váci utcába sietett, hogy „elrendezzen néhány ügyet”. Veron azonnal tudta, barátnője a kisfiúnak akar ruhákat, játékokat, képeskönyveket vásárolni (a fiút korán megtanították olvasni), meg minden egyebet, ami csak eszébe jut, és amit később alig győznek majd elajándékozni. Dedével ugyanis este vissza kellett kocsizni a Szent Efrém lelencházba, ahol a gyerek azóta tartózkodott, hogy szülei ágynak estek, és nem tudták tovább viselni a gondját.

– Fanni egy szót sem szólt nekem róla. Pedig gondolkodás nélkül magamhoz vettem volna, és boldog embert neveltem volna belőle! – dohogott Mara, mielőtt útnak indult, hogy fölkapaszkodjon a konflisra.

Veron csöndben maradt. Nehezen tudta elképzelni, hogy a mondén ifjú hölgy, aki egyetlen estét sem töltött otthon szívesen, ha cirádás szegélyű meghívója érkezett valamely előkelő és modern szalonból zenés estre, bálra, irodalmi vitára – márpedig Mara igencsak népszerű volt azokban a körökben, akik úgy hitték magukról, hogy a huszadik század kultúrájának magvait csak ők vethetik el –, ezentúl lefekvés előtt a Bari bárány barátait forgatja majd a kis Lomnic-Lipovszky Dedével.

– Sétálj vele haza, Veron, szívem. Rendelj neki Ilontól válogatott finomságokat, kérlek! – mondta Mara, és szokása szerint most sem vette észre, hogy hangjában több az utasítás, mint a kedvesség. – Adjak pénzt, hogy benézzetek a Bonatti & Nuagette-be? Adjak?

Veron a fejét rázta, kissé sértődötten, mint mindig, amikor Mara pénzzel kínálta. Nem keresett sokat A Nő ügyéért munkálkodva, de a kulcsos fiókba gyakran került fizetség a latinórák után, amelyek során a lány reménytelen tekintetű diákok fejébe próbálta belecsöpögtetni a declinatiók és coniugatiók titkos tudományát.

– Nos, ha nem kell pénz… – vont vállat Mara. – Rendben. Siessetek haza. Hamarosan én is érkezem!

A konflisból, amelynek a bakján kivételesen nem egy sörtől bűzlő, bagót nyammogó fráter ült, hanem egy tiszta inget, mellényt viselő, ősz hajú, egyenes tartású, karmesteri tekintélyű férfi, Mara még visszaszólt.

– Aztán ne álljatok ám meg minden könyvesbolt előtt, Veroniquette! Azok csak az igazán kisdedeket érdeklik!

Ha Mara hátrapillantott volna, egy fúriát vehet szemügyre. No nem mintha ő nem tudta volna, milyen hatással van Veronra a figyelmeztetése. De nem fordult hátra, hanem vágtára intette a kocsist, és a ló el is porzott a Sugárút fakockás útján a Deák Ferenc utca felé.

Ahogy a paták csattogása elhalt, Veron kézen fogta Dedét, és fürkész tekintettel nézett le rá. A kisfiú úgy adta oda jobb kezének öt apró ujjacskáját, hogy föl se pillantott a lányra. Mintha hozzászokott volna, hogy idegen emberek ragadják kézen, hurcolják magukkal. Sápadt kis arca egyszerre volt kemény és bánatos, amitől Veron sürgető késztetést érzett a cselekvésre.

– Marietta néni elkocsikázott, úgyhogy most mutatok neked valamit, amit gyerekek ritkán látnak! – rikkantott vidáman.

Gyöngéden visszaterelte Dedét a Singer és Wolfner tekintélyes, háromemeletes épületébe, ahol nemcsak A Nő szerkesztősége kapott otthont, hanem a Tutsek Anna vezényelte Magyar Lányok is. (Veron ki nem állhatta a szerkesztő asszonyságot, és akárhányszor szóba került a hölgy könyveinek országszerte népszerű hősnője, az édes és engedelmes Cilike – „a mintabirka”, ahogy Veron nevezte –, fogai között mindig kiszűrt néhány kevéssé úrilányos jelzőt.) A magas, grófi külsejű, megközelíthetetlen Herczeg Ferenc is ebből az épületből irányította az Új Időket, amely lappal Veron már sokkal inkább ki volt békülve, hiszen ennek köszönhetően gyakran kileshette a lépcsőházban, ahogy Gárdonyi Géza vagy Tormay Cécile személyesen járul az irodalmi fejedelem színe elé.

Most azonban nem az épületbe vezető kapun léptek be, ahonnan az imént kijöttek, hanem a másik, fényesebb ajtón, amely széles, magas üvegablakok közül nyílt. Ez az ajtó Singer és Wolfner Monarchia-szerte nevezetes könyvkereskedésébe vezetett.

Egy apró harangocska jelezte, hogy megérkeztek. Amint beléptek, Veron újból lepillantott Dedére. A kis arcocskán végre új kifejezés ragyogott föl, méghozzá olyan örvendő, sőt csodálatot tükröző, amit Veron könnyedén felismert. A saját arca is ilyenre váltott bármikor, ha a szerkesztőségből elszabadulhatott egy fertályórára, és a híres könyvesbolt egyetlen lenyűgöző termébe látogathatott: a végtelen ámulat és az ugyanolyan végtelen kíváncsiság kifejezése uralkodott rajta.

Hiába rendelkezett hatalmas kirakatokkal, amelyeken át a járókelők beleshettek, és megcsodálhatták a fényűzést, ami a kínálatot és a berendezést egyaránt jellemezte, kívülről aligha sejthette bárki, hogy a könyvkereskedés belül micsoda méretekkel büszkélkedhet. Legalább húsz méter hosszan húzódó falát a mennyezettől a barna márványpadlóig fekete, zöld, vörös vagy éppen kék gerincű kötetekkel roskadásig rakott könyvespolcok borították, amelyeknek vörösesre pácolt falemezeiről az embernek a fagyos télbe enyhet hozó kandallótűz jutott eszébe. A hatméternyi magasból lecsüngő három csillár bronzkarjairól tucatnyi nyakékként hulltak alá a rőf hosszúságú kristályfüzérek, amelyeken még nem a lámpafény, hanem a nyári nap egyre gyengülő sugarai csillantak meg. Felettük a nézelődő még világítás híján is pontosan kivehette a mennyezet szélein végigfutó, vörös és arany, geometrikus, nyúlánk háromszögekből és tömzsi négyzetekből megfestett minta sávját.

Egyetlen nagy freskó uralta a fenti felületet a mintázattól körülölelve: egy anyát ábrázolt, aki puttószerű, szőke kisfiának tanította a betűvetést. Az anya és a fiú mögött óvón strázsált a szűz Pallasz Athéné: sisakjáról és a vállán ülő bagolyról bárki felismerhette, aki valaha olvasott az antik világ isteneiről. A márványpadló hűvösét szabályos sorokban leterített öt, négyzet alakú perzsaszőnyeg enyhítette, amelyek vörös és barna tónusaikkal remekül illettek a többi bútor színeihez. A könyvválasztást a kör alakú, intarziás mahagóniasztalkák mellé húzott két-két hatalmas, hívogató bőrfotel volt hivatott megkönnyíteni. Ezekben pihenhettek meg a megfáradt könyvrajongók, és olvashattak bele a kötetekbe, ha éppen nem tudták eldönteni, melyiket is hagyják ott bánatos szívvel. Mert választék aztán volt bőven: Singer és Wolfner évtizedek óta szőtték a szálakat nemcsak a Monarchia, de Berlin, Párizs, London, sőt Boston könyvkereskedői között is, hogy a nyájas olvasók ne csak a legfrissebb vagy legfontosabb honi tudományos vagy műirodalomból válogathassanak, hanem egy-egy, csupán számukra kedves külországi alkotásra is benyújthassák igényüket. Csornay Elek úr, a könyvkereskedés ura és parancsolója, az irodalom legigazabb hódolója néhány sürgönnyel és szorgos levelezéssel villámsebesen megszerezte nekik a kért ritkaságot.

A hajlott hátú, ritkás szürke hajú, ösztövér, monoklis Elek úr (Veronnak csak Elek bácsi) volt az egyetlen bútordarab, ami nem csillogott-villogott a könyvek eme sugárúti templomában. Elek úr a terem bejáratától legtávolabbi sarokban felállított kicsiny, kopott asztalka mögött ült, és kezével – amelyről hiányzott a porosz háborúban elveszített kis- és gyűrűsujja – serényen körmölt valamit a hatalmas iktatókönyvbe. Közben persze fel-felpillantott, és kíváncsian várta, ezúttal mit óhajt tőle Veron kisasszony, aki a Pesten töltött kilenc hónap alatt, mi tagadás, belopta magát a gyermektelen, családtalan idős férfi szívébe – nemcsak mint rokon könyvimádó lélek, hanem mint igen eredeti ifjú hölgy is.

– Érzed az illatot? – suttogta Veron a kis Dede fülébe, mert egy könyvesboltban az ember soha nem emeli föl a hangját. Aki itt harsányan viccet mesél, követelőzik vagy vitatkozik, az lábbal (vagyis inkább hanggal) tiporja a könyvek szent és néma szellemét.

Dede engedelmesen szimatolt bele a levegőbe, hogy magába szippantsa azt a különös, könyvesboltonként, raktáranként, könyvtáranként más és más szagot, amit a papír, a nyomdafesték, a fedőlap és a ragasztó varázsos elegye árasztott.

– Finom – suttogta vissza Dede.

Veron elégedetten mosolyodott el: a fiúcska először szólalt meg, amióta találkoztak. Gyöngéden megtaszította Dede vállát, így biztatva, lépjen közel a polcokhoz, tapogassa, szagolgassa, lapozgassa azt a könyvet, amelyiket csak kedve tartja. Ő maga pedig Elek úrhoz sietett, aki azonnal becsukta az előtte heverő vaskos nyilvántartást, megtörölte a monokliját, és megilletődött hangon fordult a bálványozott hölgyhöz.

– Mit óhajt, drága Veronika? – Kissé elfulladt a hangja. – Tudja, hogy én nem csupán a holdat és a csillagokat, de az oxfordi univerzitás legrégibb almanachját is szíves örömest…

– Jaj, Elek bácsi, nem kell nekem az almanach! Inkább az a krumplicukor, amit maga a fiókjában rejteget! – simogatta meg Veron a tőle telhető maximális kacérsággal a boltos csonka ujjú kézfejét. – Tudom, hogy ott van, ne is tagadja! Egy árva gyereknek adnék kóstolót belőle – intett a fejével Dede felé, aki már az egyik perzsaszőnyegen kuporgott, öt-hat nagyalakú, színes rajzokkal teli, szétnyitott könyvvel körülbástyázva.

Elek úr reszkető kézzel emelte szájához Veron ujjait, és ajkával szigorúan nem érintve a porcelánfehér bőrt, csókot lehelt rájuk.

– Máris – susogta olyan közelről, hogy a lányt megcsapta az öregúr menta- és dohányillatú leheletének melege.

Veron éppen jókor érkezett a maroknyi törtfehér cukordarabbal Dedéhez, mert a fiúcska időközben abbahagyta a lapozgatást, és kitartóan bámulta a mennyezeti freskón az anyát és a fiút. Veron óvatosan az ujjai közé vette a fiú állacskáját, és arra kényszerítette, hogy az ő derűsen csillogó zöldeskék szemébe nézzen.

– Ezt a fajta csodálatosságot biztosan kóstoltad már. Majszold csak el, míg haza nem érünk, és Ilon szakácsnő jól nem lakat egy olyan karnyi vastag libazsíros kenyérrel, amihez aligha lehet méltó akár a legfinomabb lila hagyma is! – nyomta a kisfiú kezébe az édességet.

– Kuplicukker! – kiáltotta örömmel Dede, és tétovázás nélkül a szájába tömte a cukor felét. Közben engedelmesen hagyta, hogy Veron felsegítse a földről, és a kijárat felé irányítsa.

– Játsszunk betűset! – javasolta a lány, amikor kiléptek az ajtón.

A hóna alá nyúlva lesegítette Dedét a bolt magas márványküszöbéről a hivatalosan Andrássynak nevezett Sugárút gyalogjárójára.

Nem is vette észre, hogy a kirakatból egy másik árva, a szaporán dobogó szívű Elek úr nézi bánatos kutyaszemével, ahogy a Liget felé veszik az irányt. Semmi kétség: minden könyvek ura egy szeles és szeszélyes olvasó rabszolgájává lett.

***

„Aki aztán a műalkotást megillető érdeklődéssel közeledik az Andrássy út utolsó villájához, az Árkay Aladár tervezte Argyelán-villához, hirtelen egy sajátos hatás rabja lesz. Azonnal megérzi, hogy itt egy finoman, sőt magyarosan érző, eredeti képekben gondolkozó művész alkotásával került szembe”, áradozott a Magyar Műértő öt évvel ezelőtt, amikor Argyelán Iván, a hajdani vácrátóti favágó, ma a Dunántúl talán legjelentősebb fa- és a vasáru-kereskedője, ünnepélyesen a kovácsoltvas kapu zárjába illesztette frissen tető alá került villájának kulcsát. Az egyetlen emelettel büszkélkedő épületbe az Aréna útról lehetett belépni, az ajtó fölé sátorként boruló, virágszirom-sziluettre szabott terasztető alatt áthaladva. Az egész kis palota úgy festett, mint egy Európába száműzött török nagyvezír hajléka: szamárhátívek, zöld, kék, sárga majolikavirágok és -indák, finom hajlatú árkádok, beugrók, ablakperemek borították a falak szinte minden négyzetcentiméterét.

– Bizonyára tevecsordát is elszállásolnak majd benne! – vélekedett nem minden rosszmájúság nélkül a főváros egyik hízékony, középen kettéválasztott frizurájú tisztviselője, aki a megnyitásra odacsődülő tömeget a kevés hivatalból kirendelt vendég egyikeként gyarapította.

– Majd a Millenniumi Emlékmű tetejéről fog zengeni a müezzin, meglátja! – tromfolt rá rendkívüli szellemességgel kollégája, a Közmunkák Tanácsának képviselője.

Ugyanakkor a bámészkodók többsége – különösen a művészhajlamú fiatalság – meg volt róla győződve, hogy ennél szebb és haladóbb épületet Pest ízléstelenségben élen járó népe még nem látott, és az lenne a tökély, ha a Parlament homlokzatát is virágos-szamárhátíves elvek szerint alakítanák át. Akkor tán a törvényhozás szelleméről is lehámlana a patina, a törvényhozók szeméről pedig a múlt idők ködének hályoga.

Ennek a nevezetes háznak az első emeletén, a két leányszoba közül a kisebbikben lelt otthonra Veron, miután a végzetes események lehetetlenné tették számára, hogy szülővárosában, Ókanizsán maradjon. Hogy az Argyelán-villa keleti kényelmű pompájának élvezőjévé válhatott, azt egyes-egyedül a korán anya nélkül maradt, apja által felháborítóan elkényeztetett Mara szeszélyes filantrópiájának köszönhette. A Nő és a Társadalom szerkesztőhelyettese ugyanis, amikor a lapokból és a fővárosig érő pletykákból értesült róla, hogy Veronikát milyen rémtörténet főszereplőjévé avatta a sors, és mindeközben mégis milyen okosságról tett tanúbizonyságot, úgy tartotta úrihölgyi kedve, hogy aprópénzért kiadja Veronnak a saját lakosztálya melletti, eladdig üresen álló vendégszobát, és beajánlja Schwimmer főszerkesztő kisasszonynak is mint szépreményű újságíró-palántát. Veron mindazonáltal nem érezte teljesen biztosnak a jövőjét, főleg miután Ilontól, a szakácsnőtől megtudta, hogy Mara korábban hasonlóan gyors döntés eredményeként már befogadott egy félfülű, fekete kóbor macskát is (akit Van Gogh névre keresztelt), de egy sor apró-cseprő kellemetlenség hatására tíz hó elteltével kitette a szűrét. Veron éppen kilenc hónapja érkezett Budapestre, érthető hát, ha az idő múlása némi balsejtelemmel töltötte el.

Dede és Veron a lány szobájában, az ágy közepén ültek néma csendben. A kezükben tartott tányérkákon egy-egy szelet vajas kenyér piroslott a bőkezűen ráhalmozott szamócalekvártól.

– Hab! – kiáltotta Veron rövid fejtörés után.

A kisfiú megvakarta fürtös üstökét, aztán hirtelen kigyúlt a fény a szemében, és rávágta:

– Balaton!

– Ej, Balaton… Milyen tájékozott az úrfi! – bólintott elismerően Veron. – De rajtam nem fog ki. Most azt mondom, nóta! Erre mit tetszik válaszolni?

– Apa – komorodott el Dede.

Veron lázas sietséggel kutakodott az elméjében, hogy mielőbb találjon egy szót, ami az „apa” utolsó betűjével kezdődik, és véletlenül sincs kapcsolatban az anyával.

– Aranyág! – bökte ki megkönnyebbülten.

– Aranyág… aranyág… – gondolkodott a kisfiú, míg Veron nagyot harapott a lekváros kenyérből. – Gőzös! – kiáltotta diadalmasan.

– Gőzös, hát persze, mit is várhatnék egy férfitól – méltatlankodott Veron némileg nehézkesen formálva a szavakat, mert a lekváros kenyeret lassabban rágta el, mint ahogy a beszédre késztetést érzett. – Csak a gőzös, a villanyos, meg az automobil. Mondhattál volna galambot is, fiacskám, no de mindegy. Én kerültem sorra, keressünk hát valami s-eset…

– Siess, fiatalember, odalent vár rád Mara kisasszony – nyitott be Ilon újfent kopogás nélkül.

Ezért a szokásáért Veron szívesen rótta volna meg, ha a szakácsnő tőle kapja a fizetést. Margit néni, az ő hajadon nagynénje, aki majdhogynem az anyja helyett nevelte, szintén nem volt nagy barátja a magánélet szentségének. Viszont ő pelenkázta Veront, és ezért a lány hajlamos volt megbocsátani neki.

A kisfiú üggyel-bajjal lecsúszott az ágyról, és lehajtott fejjel baktatott az ajtó felé. Veron követte. Megigazította Dede összegyűrődött kis ingét, aztán kézen fogta, és lesétált vele a lépcsőn a szalonba. A szelíden csobogó kőhattyús, fehér márvány szökőkút mellett Mara várta, ezúttal kalap nélkül. Karján könnyű, kék kabátka pihent, hátha meglepi az esti hűvösség.

– Köszönj el Veronika nénitől, vár a kocsi – sürgette Dedét.

A kisfiú nem mozdult, csak ácsorgott Veron kezébe kapaszkodva. Kurta nadrágja látni engedte a bokáját, amelyen több apró seb is éktelenkedett.

Mara gyorsan megunta a várakozást. Odalépett Dedéhez, fölemelte, és a hallon át a kijárathoz cipelte. A kisfiú még ekkor sem szólt egy szót se. Mara sárga blúzos válla fölött Veronra bámult vissza, és a lány, ahogy meglátta a sápadt kis arcra ismét kiülő keménységet, őszintén bánta, hogy búcsúzóul nem ölelgette meg.

De hát a fiú hamarosan úgyis újra köztük lesz, mert amit Mara nem tud megszerezni, az nem is létezik.

***

Késő éjjelre járt már az idő. Az Argyelán-villa zengzetes faliórája talán tizenegyszer vagy tizenkétszer ütött, Veron nem számolta, olyannyira elmerült Bródy Sándor Az ezüst kecske című regényében. Nem győzte csodálni benne az ironikus eleganciát, és a történet fertály-, olykor fél órára is elfeledtette vele a kis Dede szomorú fekete szemét, kócos haját, kicsiny ujjainak rebbenő, meleg érintését.

Szobája csöndjében, amit sem zenélő óra ketyegése, sem kalitkába zárt madárka, sem más divatos leányi kellék zaja nem zavart meg – viszont a könyvek jókora kupacokban tornyosultak a tavaszzöld, majolikanapocskával díszített, tükrös fésülködőasztalon, karnyújtásnyira az erdélyi szőttessel takart hintaszéktől és két lépésre az ágyától –, Veron végre elálmosodott. Ez minden este nagy megerőltetésébe került, mert hiába utazott el kis híján egy esztendeje Ókanizsáról, sem az áldozatok, sem a tettes arcát nem sikerült kitörölnie emlékezetéből. Az emlékezet mélyén megbúvó arcoknak pedig az a tulajdonságuk, hogy azonnal megjelennek, mihelyst az ember azért hunyja le a szemét, hogy békét leljen az álmaiban. Ma azonban a Dedével való játék, az összeszólalkozás Klementinnel és a tolvaj leterítése Mandel Mórné kölcsönzője előtt jócskán kifárasztotta Veront, így hát sötét pillái rá-ráereszkedtek fáradt szemére, aminek a színe most a felhős őszi estén csöndben hullámzó tengert idézte.

Tizenegy ütés, vagy tizenkettő?

Bródy remek író… Mennyivel több réteg, mint Herczegnél…