részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Melissa Broder: The Pisces. Hogarth, New York, 2018

Copyright © 2018 by Melissa Broder
This edition arranged with DeFiore and Company Literary Management, Inc. through Andrew Nurnberg Associates, Budapest

Hungarian translation © 2022 Nádor Zsófia
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Féder Márta
Borítófotó © RoxiRosita/Getty Images

ISBN 978 963 355 790 7

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szala Boglárka
Szerkesztette Horváth Annamária
A szöveget gondozta Tomka Eszter és Zayzon Márta
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Nicholasnak

Ezek a dolgok sosem történtek,
hanem folyton történnek.

Sallustius

1.

Nem voltam többé magányos, és mégis az voltam. Ott volt nekem Dominic, a nővérem cukorbeteg rókakopója, aki szobáról szobára követett, és a súlyáról tudomást sem véve kászálódott be az ölembe. Szerettem húsos lehelete szagát, aminek avasságáról fogalma sem volt. Szerettem kövér pocakja melegségét, az ősi módot, ahogy lekuporodott szarni. Meghitt érzés volt összeszedni a hatalmas kakáit, a nagy, langyos csomagokat. Azt gondoltam, erre való hát a szeretetem, ez a nekem való hím, így kell ezt csinálni.

A parti ház egy modern üvegerődítmény volt, elég tágas és üres ahhoz, hogy semmiben se emlékeztessen az otthoni életemre. Jó értelemben véve eltűnhettem: mintha sosem léteztem volna; nem úgy, mint ahogy akkor ősszel, télen és tavasszal eltűnni éreztem magam forró, rendetlen phoenixi lakásomban, ahol minden a Jamie-vel alkotott párosunkra emlékeztetett, és szinte megfojtott az, ami a sajátom volt. Van jó és van rossz eltűnés. Nem akartam több kötöttséget.

A parti ház emeleti teraszán rögvest megszabadultam szagló fürdőköpenyemtől, és a nővérem egyik otthagyott selyemkimonójára cseréltem. Minden este ott kint merültem álomba, fehérbortól spiccesen, a venice-i csillagok alatt, lábamat Dominic hasa alá dugva, a teljes ismeretlenben. Nem volt rajtam nyomás, hogy elaludjak, úgyhogy kilenchavi álmatlanság után végre képes voltam mindennap lágyan elszenderedni. Aztán éjjel háromkor félig felébredtem, és bekóvályogtam az ágyba, az egyiptomi pamut ágyneműk közé, ott rugdalóztam, hemperegtem bennük boldogan, simogatva a saját bőrömet, mintha egy idegent simogató idegen lennék, vagy átöleltem a kutya előttem heverő terebélyes hátát, és újabb nyolc órára meghaltam a világ számára. Akár boldog is lehetettem volna.

És mégis, amikor az első ott töltött hetem végén az egyik este az Abbot Kinney Boulevardon sétáltam a yuppie-boltok kirakatai előtt – megannyi fehér kockagaléria –, két embert pillantottam meg, egy pasit meg egy csajt, a húszas éveik elején járhattak. Nyilvánvalóan az első vagy a második randijuk volt, és egyből tudtam, hogy még mindig nem jöttem rendbe. Azon vitáztak elszántan, hová menjenek enni-inni, mintha számítana. A pasi talán német akcentussal beszélt, jóképű volt, akivel szívesen lefeküdne az ember: rövidre nyírt, fiús haj, erős karok. Kiálló ádámcsutkája láttán felvillant előttem a kép, ahogy szopogatom.

A csajnak, ahogy a gólyák mondták volna az Arizonai Egyetemen, ahol könyvtárosként dolgoztam, csak zacskót kellett volna húzni a fejére.

Kilencedik éve vettem részt a Southwest State egyetem irodalom és klasszika-filológia doktori programjában. Csodálatosképpen, hiába nem adtam még le a disszertációmat, nem vonták vissza az ösztöndíjamat. Heti harminc óra könyvtári munkáért cserébe ellakhattam egy campuson kívüli, nyomott árú lakásban, és kaptam évi huszonötezer dollárt. Elvileg egy könyvhosszúságú szövegen dolgoztam, amelynek címe a következő volt: A hangsúlyos hézag: Szapphó lényegi hiányai. Ebben az évben késlekedésem miatt új konzulenseket jelöltek ki számomra, a klasszika-filológia és az angol tanszék vezetőit, úgyhogy ezzel célkeresztbe kerültem.

Márciusban találkoztam velük a Panera Breadben, ahol paninik fölött tudatták velem a híreket ‒ kínai keles-mandulás csirkesaláta a kávéfoltos húsvéti pulcsiban feszítő angol tanszékvezető úrnak és tonhalsaláta a borvirágos orrú klasszika-filológia tanszékvezető úrnak –, miszerint vagy leadom az őszi szemeszterig a kéziratot, vagy megvonják az ösztöndíjamat, és kikerülök a programból. Hát, mindeddig nem kezdtem őrült rohanásba ettől.

Nem arról volt szó, hogy ne lelkesedtem volna többé Szapphóért. Lelkesedtem, nagyjából úgy, ahogy lelkesedni lehet valakiért, akivel kilenc éve együtt él az ember. Ám a hatodik év táján megvilágosodott bennem, hogy a disszertációm tézise, maga a raison d’être-je hibás. Sőt nem csupán hibás. Hanem egyszerűen rizsa. Azonban fogalmam sem volt, hogy hozzam helyre. Úgyhogy csak úsztam az árral.

A könyv abból indult ki, hogy a kutatók mindig is egy egyes szám első személyű beszélőt tételeztek Szapphó költészetének olvasásakor. A kutatók elég nagy seggfejek voltak, és valójában utálták a rejtélyeket – gyűlölték, hogy képtelenek kitölteni a hézagokat. Saját agyműködésük áldozataivá váltak, mint mi mindannyian: minden információtöredéket mintázatokba osztottak. Azt akarták, hogy a világnak legyen értelme. Ki ne akarná? Úgyhogy amikor Szapphó munkáit olvasták, fogták Szapphó életének ismert vagy ismertnek hitt részleteit, és felhasználták őket a hézagok kitöltésére. De helytelenül tették, akár a pszichológus, aki, miután megtud három lényegtelen apróságot valakinek a gyerekkoráról, azt hiszi, már kívül-belül ismeri az embert.

Én azt állítottam, hogy a számos törlést Szapphó műveiben szándékoltként kell értelmezni. Igaz, nem maga Szapphó csinálta őket. Hanem az idő múlása és a por, Kr. e. 600 óta. A legtöbb műve nincs már meg, a tízezer sorból mindössze hatszázötven maradt fenn. Viszont azzal érveltem, ha úgy vesszük, hogy magának Szapphónak köszönhetjük ezeket a hiányokat, azzal még mindig jóval kevésbé erőszakoljuk meg a szövegeket, mintha az életéről szerzett hiányos ismereteinkkel töltenénk ki őket, megképeznénk saját jelentésünket attól a vágytól hajtva, hogy magunkévá tegyük a történelmet, és mindenekfölött E/1-es beszélőt projektálnánk rájuk. Úgy éreztem, hogy az egyetlen módja a projekció elkerülésének, ha magukat a hiányokat intencionált szövegként olvassuk. Felejtsük el, hogy leszbikus volt-e, a fiatalabb férfiakat szerette-e, hiperszexuális, biszexuális volt-e, vagy számos férfi szeretője volt. Ha már jelentést tulajdonítunk, hát dolgozzunk azzal, ami ott van, ne azzal, ami nincs.

Pechemre ez a tématerv egy rakás szar volt. Én magam igen bonyolult kapcsolatban álltam az ürességgel, a hiánnyal, a semmivel. Néha csak ki akartam tölteni, attól rettegve, hogy ha nem teszem, elevenen felfal vagy elpusztít. Máskor viszont a teljes megsemmisülésre vágytam – egy gyönyörű, csendes eltörlődésre. Hogy eltűnjek. Úgyhogy a projekcióban én voltam a legbűnösebb. Tudtam ezt, ezért nem masíroztam előre eltökélten. Nem voltam benne biztos, hogy a konzulenseim is tudják-e. De mindjárt kirúgnak, és arra gondoltam, hogy egy szar könyv valószínűleg jobb, mint ha egyáltalán nincs is könyv.

Így hát továbbvonszoltam magam, nem akartam kilépni és „igazi” munkát szerezni, nem is nagyon tudtam, mihez kezdhetnék. A legtöbb időt a lakásomon kívül, a könyvtárban töltöttem, az egyetemisták között, itt hallottam az olyan kifejezéseket, mint a zacskót kéne húzni a fejére vagy a béterfész. Ezekkel illették az olyan nőket, akiknek jó teste, de taszító arca volt, és ez a csaj az Abbot Kinney-n szerintem egyértelműen közéjük tartozott. Gyorsan mögé osontam, hogy tovább figyelhessem.

Ahogy odafordult a csávóhoz, láttam, hogy a vonásai durvák és markánsak, az orra és az álla pedig előreugrik, de cserébe szép a haja és jó a teste. Tengerészkék selyemsortot viselt, amiből finoman kikandikált a segge alja. Szinte muszáj volt megérinteni. Minden, amit mondott, azon át értelmeződött, hogy tudatában van, milyen jó a segge – kiejtett szavai csupán mellékszálak voltak annak a sortnak a dicsőséges aljához képest. Szinte olyan volt, mintha egy sortot és segget szállító jármű lenne. Kicsit arrébb táncolt a járdán, és megbabrálta a haját.

A csávó sem volt jobb. Hülye kérdéseket tett fel – „Szóval mióta élsz itt?” meg „Szereted?” –, de mindegyik csak ürügy volt, hogy megcsillogtassa saját szívdöglesztő mivoltát. Egyáltalán minek vették a fáradságot, hogy beszélgessenek? Kinek van erre ideje? Miért nem csak keféltek egyet, ott, a nyílt utcán? Az egész színjáték pusztán valami más hordozója volt. Ő maga a semmi volt.

Persze a hatalmasabb semmihez képest – az ürességhez, az élet kifejezett értelmének hiányához, a tényhez képest, hogy semelyikünknek sincs lövése sem, hogy mi folyik itt – ez legalább valami volt. Ahogy összekapcsolódtak ebben a táncban, hogy egy ostoba étteremnek jelentőséget tulajdonítsanak, megvitassák a kombuchát, értelemmel ruházzák fel a mulandót, a rövidnadrág: mindezzel azt üzenték az ürességnek, hogy bassza meg. Vagy talán ezek a részletek annak a tünetei, hogy fogalmuk sincs a semmiről. Vajon a semmi annyira érzékelhetetlen számukra, hogy ezek a dolgok számíthatnak?

Lehet valaki teljesen tudatlan az ürességet illetően? Hát nem vagyunk-e mindannyian tudatában, nem találkoztunk-e már vele – talán csak egyszer vagy kétszer, egy nagyon közeli barát temetésén, amikor az ember kilép a ravatalozóból, és a létezése egy villanásra elveszíti az értelmét. Vagy egy elfuserált gombatripen, amikor úgy tűnik, a többiek mind műanyagból vannak. Léteznek olyanok ezen a Földön, akik soha, egyetlen pillanatra sem álltak meg, hogy megkérdezzék: micsoda mindez?

Ez a pár vagy ilyen volt, vagy nem, de tudtam, hogy abban a pillanatban egyikük sem teszi fel ezt a kérdést. Akár megízlelték már az émelyt, hogy fogalmunk sincs, miért vagyunk itt, és kik vagyunk, akár nem, ezt most szándékosan és sikeresen figyelmen kívül hagyják. Vagy szimplán hülyék. Ó, a hülyeség édes ajándéka! Irigyeltem őket.

Ám igazából tudtam, hogy valójában a sort a lényeg. Minden válasz ott rejlett abban a seggvonalban – minden félelem elmúlása, minden ismeretlené, minden semmié, elhalványíttatva a seggvonal által. Az mindenek közepette kitartott. Úgy létezett, mintha könnyű volna élni. A seggvonalnak nem igazán kellett semmit csinálnia, de mégis miatta ment az egész show. Minden párbeszéd ott kezdődött és végződött. Ott végződött estéjük iránya, a beszélgetésük és valamiképpen az univerzum is. Gyűlöltem őket.

Gyűlöltem, hogy ilyen könnyedén vesznek mindent. Gyűlöltem, hogy nem magányosak, hogy az idő körülöttük lomhán elnyúlik, mintha valami játékszer lenne, mintha sosem lenne túl késő ma este vagy az életükben. Nem tudtam, kire haragszom jobban: a pasira-e vagy a csajra.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Quicksand – SIL Open Font License