© Terék Anna, 2026

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóképek © Smartha_Martha / Getty Images

Nagymamámnak,
Rattkay Kiss Irénnek

Láttam mindent, ami csak végbemegy
a nap alatt, és kiderült:

minden csak hiábavalóság és szélkergetés.

Préd. 1,14

Erzsébet

János

Partizán

Géza – Erzsébet fia

John – János fia

Júlia – Géza lánya, Erzsébet unokája

BÉKE

Halandók vagyunk, olyanok, mint a víz,
amelyet kiloccsantanak a földre,
és nem tudnak többé összegyűjteni.

2Sám. 14,14

JÉG

Erzsébet

Születtem ezerkilencszázhúsz januárjában,

mondta anyám, jeges nap volt, félt,

hogy elcsúszik velem a hasában,

összetör, aztán darabokban

kell majd kihúzni belőle.

Különválasztva a két kis lábat,

két kis kezet és a nyakamról

lecsavarodott kopasz fejet.

Hallott már ilyen gyerekekről,

akiket több darabban

szedtek ki az anyjuk hasából.

Összevarrhatatlan kezek-lábak,

szétcsavarodott életek.

Csúszott minden odakinn.

Az országot jégre tették,

siklott lefelé a Dunán,

lékek közt, fagyos víz felé.

A háború már a torkolatban járt,

mesélte anyám: annyi volt a halott,

hogy hiába nem látott maga körül

egyet sem, olyan érzése volt,

hogy már nem maradt annyi élet,

ami ebből a mély veremből

ki tudná kaparni az embereket.

Aztán az ország végképp

léket kapott.

1918-ban a befagyott Duna jegén

táncolt minden ember és golyó,

zajló holttestek a híd alatt szép

sorban indultak el a tenger felé,

aztán 1920-ban anyám már

nem tudott visszatartani

ettől a világtól, belekeveredtem

én is a zűrzavarba.

Amikor enni tanultam,

az orrom előtt felszeletelték

az országot.

Első lépéseimet idegen

nyelvű zajban tettem meg.

Apám sosem vette szájába

rendesen a szerb nyelvet,

kicsúszott fogai közül,

hiába szorította össze ajkát.

Mit keresne, kérdezte,

egy magyar szájában az

ország bármelyik

idegen betűje?

Miután elválasztottak

bennünket Magyarországtól,

akkora lett a zűrzavar, mintha

a háború sosem ért volna véget.

Válogatni kezdték az embereket,

ki hol született, hogy aszerint

kapjon majd mindenki

állampolgárságot.

Apám vasutas volt, vagonokban laktunk.

Bennünket folyton áthelyeztek.

Egyik állomás a másik után, mindig egy új vonathoz

csatolták a lakóvagonunkat, és húztak is

bennünket tovább, apám munkája felé.

A testvéreimmel mind másik városban,

mégis ugyanabban a vagonban jöttünk

a világra.

Így esett meg, hogy a nővérem volt

közülünk az egyetlen, aki az új határokkal

körberajzolt Magyarország

területén született; mi meg épp

a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság

szíve felé tartottunk a vagonban.

És utolérték apámat a sínek mellett,

hogy tudják: az egyik lánya magyar,

vissza kell vinni a szülőhazájába,

nem maradhat az SzHSz Királyságban.

Apám egy szavukat sem értette,

később azt mondta, ha tudott volna

szerbül, akkor sem látta volna, ennek

mi értelme lenne, ugyan.

Nem tudom, vajon fizetett-e,

vagy sikerült észérveket két kézzel

elmutogatnia, de a nővérem

a vagonban maradt.

Mire megnyugodtunk, apánk

megkapta az utasítást, hogy indulni kell

vagonostul, magyar gyerekestül

Dalmáciába.

Split,

Split,

Spalató, mondogatta anyám,

míg a karjában aludtam,

hogy mire odaérünk,

megtanulja legalább

a város nevét.

NAP

Erzsébet

Néztem,

hogy csúszik a világ mögé

a nap, fordult

ez a lomha föld.

Arcomat a vagon

ajtajához szorítottam,

melegítette bőrömet,

anyuka meg egyre csak

hajtogatta, hogy milyen

messzire gurultunk

otthonról.

Már nem is emlékeztem,

hol voltunk otthon,

hol van az az otthon,

miért is kéne oda

visszaindulni.

Apám szájában

remegett a cigaretta, hátulról,

a fogak mögül mozgatta

az az idegen nyelv, amit

mindenkinek a szájába

adtak, úrvacsora,

málló ostya, folyt,

a torkára tapadt,

hiába rágta.

Stanica, kolodvor,

grad, palme, pjesak,

željeznička, more,

čovjek uvijek mora.✶

Apám szájából

kifújta a szél a szavakat,

néztem, hogy repülnek

messze, hogy hagyjuk

magunk mögött mindegyiket.

✶Állomás, pályaudvar, város, pálmafák, homok, vasút, tenger, az embernek mindig muszáj. (horvát)

SIROKKÓ

Erzsébet

Egészen a tengerig húzták

a vagonunkat.

Néztem a sárga hegyeket,

anyám az arcát dörzsölte

minden állomáson,

ráncos lett tőle

a szeme körül a bőr.

Álltak fölöttünk

csípőre tett kézzel a hegyek,

szaladtam a víz felé,

egyre csak hívogatott magához

az a kék szakadék.

Azon gondolkodtam, vajon

hány pohár víz fér el

egyetlen tengerben.

És hogy milyen ügyesen

tudja megtartani

hátán a sok hajót,

még ha tele is vannak

emberekkel,

búzaszemekkel,

szénnel vagy fával,

hordja hátán a víz

az életet,

még ha ólomból

is van rajta

mindenkinek a szíve.

És ott láttam, a fövenyen,

egy kerítésen bekukucskálva,

ahogy a herceg játszik.

Szép volt a ruhája,

sosem lesz nekem olyan ruhám,

se olyan játékom,

mint a kicsi hercegnek,

aki nem ismeri az én nyelvem,

én meg az övét nem értem.

De azért jó lett volna

játszani vele,

együtt építeni országot homokból

II. Petar Karad¯ord¯evic´tyel.

Néztem, hogy fújja az ő haját is

ugyanaz a szél, és irigyeltem,

hogy szép ruhája van,

össze is koszolhatja,

biztos nem verik el

érte a kezét.

A tenger se gondolta,

a szél se tudta előre,

hogy négy év múlva

ugyanennek a gyereknek

a fején már korona lesz,

mert az apját agyonlövik

Párizsban.

Tizenegy éves volt, mikor

egy borongós keddi napon

elérte Marseille külső kikötőjét

a Dubrovnik jugoszláv hadihajó,

és a Quai des Belges mentén

a király a kémelhárítástól

üzenetet kapott.

Várta a feleségét, aki vonattal

már Dijonba érkezett,

vonattal, mert félt a vihartól,

nem szabad elindulni,

vissza kell fordulni,

mondta az urának,

de ő mégis felszállt

a háborgó tenger hátára.

Erős a víz, elviszi hátán a királyt.

És bátor is volt ez a király,

nem félt a talpa alatt őrjöngő víztől.

A fülébe súgták

a Belga rakpart mentén,

hogy merénylet készül ellene,

ne szálljon le, de a lába

mégis szárazföldet ért.

Viharból szilárd betonra,

a betonon viharba újra,

aztán agyonlőtték.

Milyen nehéz lehet a korona

egy gyerek fején?

Ha tudtam volna előre,

megkérdeztem volna tőle,

ha tudtam volna szerbül,

megkérdeztem volna tőle,

mi mindent bír el

egy vékony nyakú herceg

feje.

Anyám meg

egyre csak ráncosodott,

fújt bennünket

a sirokkó,

felhőkben homokot hozott,

sárga volt az eső,

sárga volt a város,

elsárgult anyám is,

félt a piacra kimenni,

nem értett a dalmátok

szájából semmit,

mutatta, hogy paradicsomot,

mutatta, hogy krumplit és csirkét

akarna venni,

de mindenütt csak hal volt.

A szél a ruhája alá bújt,

ölelte apám helyett is,

aki a nyelvét rágta folyton

a vasútállomások irodáiban,

sehogy sem értette

ott senki, hogy mi, magyarok,

miért maradtunk itt

Dalmáciában,

miért nem kúsztunk át

a fegyverek alatt,

minden félelem dacára,

oda, ahol értik

a szájunk mozgását.

TOROKGYÍK

Erzsébet

Ülve kellett aludjak napokig,

hogy fel tudjak köhögni

a tüdőmből mindent.

Odalent, a hörgők mélyén,

a lebenyekben

kormozott álmok szakadtak fel,

hogy aztán szép sorjában

mindegyiket rágás nélkül

köpjem ki.

Néha hasra fektettek, hogy

kikaparják a számból a halált,

petróleummal kenegették

a manduláimat, belülről

az egész torkomat, hogy

fulladjon meg az a gyík ott bent,

engedjen szorítása.

A köhögéstől elfeketedett az arcom,

és egyre csak

feketedett kint az egész világ.

A kórházba eljött egy

temetkezési vállalkozó,

hogy méretet vegyen.

Mekkora koporsóba férek bele?

Próbáltam magam összehúzni,

hogy anyáméknak

ne legyek túl drága.

Az a kis gyík a torkomban

csak itta a könnyeket,

és felfalta mindegyik

szavam.

Dagadt, feszült a nyakam,

próbálta kiszorítani a beérkező levegőt,

aztán végül annyi petróleumot

kentek a torkomba, hogy

csúszni kezdett bennem

minden, és az a kis gyík

megadta magát.

De azóta is

érzem: a garatomban áll,

négy pici lábával

markolja torkom falát,

örökké szomjas:

a könnyeimre vár.

HÁZ

Erzsébet

A vagon ablakában

széllel volt tele a szám.

Végig nevettem,

ahogy húzott bennünket

Szabadka felé a vonat.

Anyám magyarul suttogta,

hogy ez már Szubotica,

itt mindenki érti majd,

amit mondok.

Ehhez képest nem értettem,

miért van két neve a városnak,

és végül csak egy orosz grófnő

állt velem szóba,

de ő sem beszélt magyarul.

Apám talált egy sorházat,

ahova beköltözhettünk,

volt két szobánk.

Anyám esténként a konyhában

altatott el bennünket.

A falakon hosszú repedések

voltak, átszivárgott rajtuk

minden hang, sikoly

és dörömbölés.

Mellettünk két tüdőbeteg

testvér lakott,

az ajtajukon folyton

szállt ki a büdös levegő.

Együtt köhögtek,

egyszerre hörögtek,

fokhagymát rágtak

éjt nappallá téve,

így gyógyultak, de közben

az arcuk is olyan lett lassan,

mint egy-egy gerezd:

fehérek voltak és fonnyadtak,

mint akiknek már

a torkába szorult a tüdeje.

A másik oldalon

meg az orosz grófnő lakott,

egy bottal és egy kutyával

csoszogott minden reggel

föl-alá a sorház

tornácán.

Anyám küldött, és mondta,

hogy mit kell segítsek

ennek a grófnőnek,

aki ékszerekkel a nyakán,

ujján köves gyűrűkkel bicegett

föl-alá a sorház tornácán,

mondogatva nekem, hogy

Lizocska,

Lizocska,

ocsin harasó.✶

Én meg a grófnő után csoszogtam,

izzott mellettünk a gázgyár,

ablakai folyton nyitva álltak,

párolgott egész télen,

mintha folyamatosan füst szállt volna

föl az égbe.

Ültünk a tornácon,

a grófnő köves ujjai közt

a görbe bottal,

a lábánál vakartam a kutya hátát,

és mesélt nekem oroszul,

én meg cserébe magyarul meséltem

a Péter herceget,

hogy láttam játszani a tenger mellett,

a fövenyen, tudtam már

szerb szavakat is, mindet elsoroltam

a grófnőnek, ő meg

megint mondta, hogy

Lizocska,

Lizocska,

ocsin harasó.

A kutyája egyre csak nyalta a kezem.

Így szorultunk be végleg

a köhögés és a kövekkel kivert

grófnő közé.

Hajtogatta apám, hogy most már

végre hazataláltunk,

nekem meg hiányzott

a tenger, a pálmafa, a vagon

ázottvas-szaga, a padlóján

szétszórt szalma, sehogy sem

tudtam ennyi zakatolás után

megérkezni.

✶nagyon jó (orosz)

TARTALOM

BÉKE

Jég

Nap

Sirokkó

Torokgyík

Ház

Iskola

Narancs

Sziámi

Szikrák

Nem ér utol

II. VILÁGHÁBORÚ

Kacsák a csatornában

Hideg

A szabadság felé

Éjfélkor Belgrádban

Hazatérés

Forró a szél

A csont mögött

Testvériség-egység

Föld a kalapban

A szabadság súlya

Hol késel?

Szabadka

Fejben a jég

Lenn, délen

Szívem, mint a viasz

Tűz a szájban

Por, hamu

Elérni a napba

ÉS BÉKE ÉS

Keleti

Tarló

Tennessee

Arc

Ország

Elvtársnő

Óceán

Napok

Véres táj

Konzervek

Körberajzolás

Karácsony Amerikában

Cowboyok

Chicago

Apám

Ahogy a gyár lélegzik

Sehonnan

Missz

Atlasz

Fénykép

Hideg templomban

Lángoló morava

Nyelv alatt homok

A szív pihen

A hajó gyomra

KILENCVENES ÉVEK

Nyár

Háború indul

Gyerekek, utca

Sosem elég

Katonák jönnek

Átlépni az óceánt

Valakinek a talpa

Csíkok

Álom

Útban katonának

Tabletta

Európa

Csók

Mohawk

Priština cowboy

Baba

Lángoló föld

Kelebia

Ég

Ahogy a szív zuhan

A sziréna légzése

Földet érés

Sűrű ködben

Űr, robbanás

ÉS BÉKE

Füst

Tabletták

Fújták a fiúk a füstöt

Bordó táj

Úszás

A bőr alatt

John

Száz forró tű

Levelek

Valahol Kaliforniában

Dér és por

Útban Budapestre

Marko

Zsebemben háború

Szatyor

Sodródva szerpentineken

Egy

Szólni

Európából semmit sem látni

Szél

Nek raste

Falak

Március közepén

ÉS

Köszönetnyilvánítás

A szerző a teljes mű megírásának ideje alatt, 2020-tól 2025-ig, Térey János alkotói ösztöndíjban részesült.

A szerző 2022-ben és 2023-ban összesen 6 hónapot töltött el a svájci Landis & Gyr Stiftung alkotóházában, Zugban, ahol ösztöndíjas költőként dolgozhatott a kötet kéziratán. Ezúton is szeretne köszönetet mondani Uschi Jonesnak, Anna Wällinek és Nela Bunjevacnak a bizalomért, barátságukért és a sok segítségért.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Borítótervező Féder Márta

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 518 504 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova – SIL Open Font License

Cormorant SC – SIL Open Font License

Fanwood Text – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License