Borítószöveg

Mi teszi az embert boldoggá?

Isten mindenkinek megadja a boldogság kegyelmét, amit az ember rendszerint valahol elront. Azt hisszük, hogy önző vágyaink kielégítése, a világi kincsek gyűjtögetése, a másik ember fölötti hatalom gyakorlása vezet a boldogsághoz, pedig dehogy.

A válasz egyszerű: rendezett viszony Istennel. Ha ezt a lépést megtettük, meglehetősen közel kerülünk a boldogsághoz, de csak akkor élhetjük meg azt, ha tudomásul vesszük, hogy a boldogság nem statikus állapot, a boldogságért minden nap küzdenünk kell, és tudnunk kell azt is, hogy az ember nem lehet egyedül boldog. Akkor vagyok boldog, ha a környezetemet boldoggá tudom tenni – írja Avilai Szent Teréz. Lépjünk a boldogság ösvényére, küzdjünk meg érte, legyünk bátrak ahhoz, hogy a boldog élet mellett döntsünk és a körülöttünk élőket is boldoggá tegyük!

Legyen ezen az úton is kísérőnk Csaba testvér, aki bölcs tanácsaival, gazdag élettapasztalatával, építő gondolataival, pozitív személyiségével a kétezer éves Evangélium fényében velünk együtt járja végig a boldogsághoz vezető utat.

© Böjte Csaba, Csender Levente, 2021

Fotó Lettner Krisztina

Magyar kiadás © 2021 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Tillai Tamás

fotó © Lettner Krisztina

ISBN 978-963-479-755-5

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az illusztrációkon Zavaczky Walter szobrászművész alkotásai láthatók, melyek Farkaslakán, a Jézus Szíve kilátóhoz vezető keresztúton, illetve Csíksomlyón, a Mária-kertben találhatók.

Előszó

Mi teszi az embert boldoggá? Isten mindenkinek megadja a boldogság kegyelmét, amit az ember rendszerint valahol elront. Azt hisszük, hogy önző vágyaink kielégítése, a világi kincsek gyűjtögetése, a másik ember fölötti hatalom gyakorlása vezet a boldogsághoz, pedig dehogy. A válasz egyszerű: rendezett viszony Istennel. Ha ezt a lépést megtettük, meglehetősen közel kerülünk a boldogsághoz, de csak akkor élhetjük meg azt, ha tudomásul vesszük, hogy a boldogság nem statikus állapot, a boldogságért mindennap küzdenünk kell, és tudnunk kell azt is, hogy az ember nem lehet egyedül boldog.

Akkor vagyok boldog, ha a környezetemet boldoggá tudom tenni – írja Avilai Szent Teréz. Lépjünk a boldogság ösvényére, küzdjünk meg érte, legyünk bátrak ahhoz, hogy a boldog élet mellett döntsünk, és a körülöttünk élőket is boldoggá tegyük! Ne holnap! Most! Legyen ezen az úton is a fáklyánk Csaba testvér, aki bölcs tanácsaival, gazdag élettapasztalatával, építő gondolataival, pozitív személyiségével a kétezer éves Evangélium fényében Mestere segítségével mutatja nekünk a boldogsághoz vezető utat.

Csender Levente

A szeretet útja, a szentek útja meredek, s nem a félénkek, hanem az Isten kezébe kapaszkodó bátrak járnak rajta. Merj nekilendülni! Mesterünk, mint a jó edző, apró falatokban adja a lelkedet tápláló, akaratodat erősítő feladatokat, és minden jól végzett próba bátrabbá, erősebbé tesz. Így a következő feladattal már nem a tegnapi bágyadt éned, hanem a mában diadalmaskodó, reményből leckét kapó, győző éned fog szembenézni, megküzdeni. Utad a csendes csodák útja lesz, s így egyfelől az oldaladon harcoló Teremtőd hatalmát látva alázattal térdre rogysz, másfelől lassan megérted, hogy félelem nélkül átadhatod magadat újabb, még nagyobb feladatoknak, mert az, ki néven szólított, s meghívott, elég hatalmas ahhoz, hogy a munkát, mit benned s veled elkezdett, jó végre vigye.

Szent Ferenc megmagyarázza Leó testvérnek, miben áll a tökéletes boldogság

Egy alkalommal Szent Ferenc Leó testvér társaságában Perugiából jövet az Angyalos Boldogasszony kolostora felé tartott. Kemény tél volt, úgyhogy az Isten hidege majd megvette őket. Egyszer csak Szent Ferenc odaszólt Leó testvérnek, aki egy kicsivel előtte ballagott, és azt mondta neki:

– Leó testvér, bár a kisebb testvérek életének és jámborságának példája az egész földön a lelkek épülésére szolgálna is, mindazonáltal írd és szorgosan jegyezd föl: nem ebben van a tökéletes boldogság.

Tovább haladva, Szent Ferenc másodszor is szólította őt:

– Leó testvér, ha kisebb testvérünk visszaadná is szeme világát a vakoknak, meggyógyítaná a sántákat, kiűzné az ördögöket, hallókká tenné a süketeket és járókká a bénákat, megszólaltatná a némákat, s ami még nagyobb dolog, feltámasztaná a négynapos halottakat; írd, hogy nem ebben van a tökéletes boldogság.

Ismét tovább haladva valamicskét, Szent Ferenc hangosan fölkiáltott:

– Ó, Leó testvér, bár kisebb testvérünk jártas lenne minden nyelvben, kisujjában volna minden tudomány, és betéve ismerné az írásokat úgy, hogy jövendölni tudna, s nemcsak a jövőt tudná megfejteni, hanem megmondaná a lélek legrejtettebb titkait is; írd, hogy nem ebben van a tökéletes boldogság.

S még egy kicsit tovább menve, Szent Ferenc ismét erősen kiáltott:

– Ó, Leó testvér, Isten Juhocskája, szóljon bár a kisebb testvér az angyalok nyelvén, ismerje a csillagok járását és a gyógyfüvek erejét, táruljanak föl előtte a föld minden kincsei, s ismerje bár a madaraknak és halaknak és minden teremtett állatoknak fajtáit és az embereknek és a fáknak és a köveknek és a gyökereknek és a vizeknek természetét; írd, hogy nem ebben van a tökéletes boldogság.

És még egy darab utat megtéve, újból fennhangon szólt Szent Ferenc:

– Ó, Leó testvér, bár kisebb testvérünk oly jól tudjon prédikálni, hogy az összes hitetleneket Jézus Krisztus hitére térítené; írd, hogy nem ebben van a tökéletes boldogság.

Már jó hétmérföldnyi úton tartott ez a beszéd, amikor végre Leó testvér nagy álmélkodással megkérdezte Szent Ferencet, így szólván hozzá:

– Atyám, kérlek téged az Isten nevében, mondd meg tehát, miben van a tökéletes boldogság!

Szent Ferenc akkor így felelt meg neki:

– Amikor mi csuromvizesen az esőtől és összefagyva a hidegtől, mocskosan a sártól és elcsigázva az éhségtől elérjük majd az Angyalos Boldogasszony kolostorát, s kopogunk a kapun, és a kapus mérgesen kinéz, és megkérdezi: „Kik vagytok?”, mi meg azt feleljük: „Ketten a ti testvéreitek közül”, ő pedig így válaszol: „Hazudtok, közönséges csavargók vagytok, akik tekeregve a világon becsapjátok az embereket, és elorozzátok az alamizsnát a szegények elől, takarodjatok innen”, és nem nyitja ki nekünk a kaput, hanem kint hagy ácsorogni a hóban és a lucsokban, dideregve és éhezve a késő éjszakában. Akkor, ha mindezeket a bántalmakat, ha mindezt a durvaságot és megaláztatást türelmesen, fölindulás és zúgolódás nélkül elviseljük, sőt alázattal és szeretettel azt gondoljuk magunkban, hogy az a kapus csakugyan jól ismer bennünket, és Isten adja a szót ajkára ellenünk; ó, Leó testvér, írd: ebben áll a tökéletes boldogság.

Aztán ha mi mégis tovább kopogtatunk, s ő dühösen kijön, és ránk rivall: „Pusztuljatok innen, hitvány gazok, menjetek az ispotályba, mert egy falat nem sok, de itt még annyit sem kaptok, és ide ugyan be nem teszitek a lábatokat”; ha mi ezt is nyugalommal, sőt derűs lélekkel és szelíd szeretettel eltűrjük; ó, Leó testvér, írd: ebben áll a tökéletes boldogság.

Ám ha mi az éhségtől és a hidegtől sarkallva meg az éjszakának zordságától kényszerítve, mégis újból bezörgetünk, és esedezve kiáltozunk, és az Isten szerelmére kérjük, hogy nyisson ki nekünk, és bocsásson be bennünket, ő pedig fölháborodva így szól: „Semmirekellő gazemberek ezek, de majd megfizetek nekik érdemük szerint”, és kijön egy görcsös bottal, megragad minket a csuklyánknál fogva, és leteper a földre, és alaposan meghemperget a hóban, és jól agyba-főbe ver a bot boldogabbik végével; ha mindezeket mi békességgel és örömmel viseljük, az áldott Krisztus szenvedéseire gondolva, hogy iránta való szeretetből el kell tűrnünk a bántalmakat; ó, Leó testvér, írd: ebben áll a tökéletes boldogság.

Most pedig Leó testvér, halld a végső tanulságot! A Szentlélek mindazon kegyelmei és ajándékai közül, amelyekkel Isten az ő szeretteit elhalmozza, a legnagyobb adomány, ha önmagunkat le tudjuk győzni, és készek vagyunk Krisztus szeretetéért elviselni minden bántalmat és méltánytalanságot, minden igazságtalanságot és kellemetlenséget. Mert Isten többi ajándékával nem dicsekedhetünk, mivelhogy nem a miénk, hanem Istené; amint az Apostol mondja: „Mid van, amit nem Istentől kaptál? S ha tőle kaptad, mit dicsekszel vele, mintha a magadé volna?” De a nyomorúság és megpróbáltatás keresztjében bátran dicsekedhetünk, mert ez a mienk; ezért mondja az Apostol: „Nem akarok másban dicsekedni, csak a mi Urunk Jézus Krisztus keresztjében. Akinek tisztelet és dicsőség adassék, mindörökkön örökké. Ámen.”

A nyolc boldogság

„Boldogok a lélekben szegények, mert övék a Mennyek Országa.”

Szent Ferenc arra biztatja követőit, hogy beszédükben, öltözködésükben, otthonaikban, mindenben legyenek egyszerűek, szerények, szegények. A visszafogottság számomra nagyon sokat jelent. Krisztus nevében az ember tud szegény lenni. Felhívtak egyszer, és megkérdezték, hogy nem akarok-e erdélyi színekben európai parlamenti képviselő lenni. Azt mondtam, hogy mint szerzetes, meg kell beszélnem ezt az elöljáróimmal. Valójában nem kellett senkivel megbeszélnem ezt, mert határozottan, világosan éreztem, hogy nem vágyom arra, hogy olyan előkelő helyen, mint az Európai Parlament nyüzsögjek, fontoskodjak. Nekem fontosabbak a szegény árva gyerekek, az utcán ténfergő emberek, mint az, hogy az Európai Parlamentben szerepeljek. Ezzel egyáltalán nem akarnám elítélni vagy leszólni azokat, akik ezt a feladatot vállalják. Valószínűleg tőlük Isten azt kéri, és biztos áldozatvállalásként is végzik ezt a munkát. Amikor a felkérésre ki tudtam mondani azt, hogy „nem, köszönöm szépen”, nagyon megnyugodtam. Úgy gondolom, hogy több hasznot hajtok, ha végzem papi szolgálatomat, egy-egy gyereknek a buksiját megsimogatom, mint azzal, hogy ha ilyen előkelő társaságban for-golódok.

Azt látom, hogy sok ember túlpörgeti magát, olyan feladatokra vállalkozik, amire talán képességei nem is teszik alkalmassá, s így, akár a tűzijáték, rittyeg, sziporkázik, de a munkájának nincs valós hozadéka. Mindenkinek bátran mondom azt, amit Szent Ferenc is mondott, hogy merjünk visszafogottak lenni, az egyszerű megoldásokat az előkelő megoldásokkal szemben előnyben részesíteni, mert valahol ebben van a lélekben szegények boldogsága.

„Boldogok, akik szomorúak, mert majd megvigasztalják őket.”

Amikor Gyulafehérvárra teológiára mentem, elhatároztam, hogy szeretni fogom az Istent, az ő törvényei szerint élek, de újból és újból megtapasztaltam azt, amit Szent Pál olyan tömören így fejez ki: „A lélek ugyan kész, de a test erőtlen.” (Mt 26:41). Nagyon elkeserített az, hogy olyan rég próbálom szeretni az Istent, és mégis sokszor hol itt, hol ott elkövetek valami hibát. Álltam az oltáriszentség előtt, szomorú voltam, vádoltam magam, és éreztem, hogy Jézus megszólít: „Az a fájdalom amit érzel amiatt, hogy nem szeretsz eléggé, annak a jele, hogy igazából nagyon szeretsz engem, ez a szomorúság, ami téged marokra szorít, világos jele, hogy fontos vagyok számodra.”

Nagy vigasztalásként éltem meg, hogy az istenfélelemből fakadó szomorúság igenis jele az élő Isten szeretetének. Az az ember, aki nincs megelégedve magával, azzal, amit és ahogy csinál, amikor többet akar, és szeretné jobban végezni a dolgát, de mindenek ellenére saját korlátait feszegetve alul marad, számíthat Krisztus irgalmas szeretetére. Gyerekek között forgolódok, és ha látom, hogy valamelyik elkeseredik, rossz jegyet kapott, vagy valami rosszul sült el és szomorú, nem azért megyek oda, hogy még mélyebbre nyomjam a fejét az iszapba, hanem azért, hogy vigasztaljam, bátorítsam. Aki nagyon meg van elégedve magával, beképzelt, elégedetten hátradől, azt nem lehet vigasztalni, de borítékolható, hogy előbb-utóbb ő is belefut egy kudarcba, és akkor majd szüksége lesz irgalmas szeretetre.

„Boldogok a szelídek, mert övék lesz a föld.”

Nézzük meg a vizet, milyen alázatos, mindig lefelé törekszik és nem a magasba. Belecsapsz egy vesszővel, és szétspriccel, egy követ bedobsz, nem áll ellen, a kő átmegy rajta. Mégis a nagy hegyeket elhordja, a minket körülvevő tájat, a környezetünket a víz formálta – és formálja ma is – olyanná, amilyen. Alázatos, egyszerű, és mégis milyen erővel bír. Ugyanezt látjuk Jézus Krisztus életében is, végtelenül szerény, alázatos, bennünket is arra biztat, ha valahol nem fogadnak szeretettel, verjük le a lábunkról a port, és menjünk tovább. Én is ezt a szelíd, de határozott erőszakot gyakorlom.

Dél-Erdélyben – azt hiszem, nem titok – mi, magyarok meglehetősen kisebbségben vagyunk. A román társadalom 1990-ben furcsán fogadta, hogy egy magyar pap gyerekotthont akar alapítani. Akkor jöttünk ki a kommunizmusból – „civil a pályán”. A gyermeknevelés ’90 előtt állami monopólium volt, erre nem volt joga senki másnak, még egy hittanórát is nagyon nehezen engedélyeztek, nemhogy egy gyerekotthont. Ráadásul ez a valaki nemcsak civil, hanem magyar, és a tetejébe még pap is. Az akkori pedagógusokba meg közéleti személyekbe belenevelték a kommunizmus alatt, hogy az egyház csak a templomban és a sekrestyében tevékenykedhet. Na, de ott voltam nemcsak civil, hanem pap, aki még magyarul is beszél, ez a három tényező annyira irritálta őket, hogy minden eszközzel próbáltak nemcsak megfélemlíteni, hanem lehetetlenné is tenni a működésünket. Azt éreztem, hogy én kicsi vagyok, ők nagyok. Krisztus egyszerű szelídségével végül mégis elértem azt, hogy ma Déván nemcsak elfogadnak, tolerálnak, hanem díszpolgárrá választottak, és a román állam támogatja a gyermekvédelmi munkánkat.

Miért látom ezt fontosnak? Meg vagyok győződve arról, hogy ha én akkor lóhátról, erőszakosan vagy a törvény keménységével mentem volna neki az akkori városvezetésnek, a gyermekvédelmet irányító szerveknek, biztos, hogy már rég felszámolták volna a Szent Ferenc Alapítványt. Ha egy szülő vagy egy gyerek követelőző erőszakkal lép fel velem szemben, akkor megkeményedek, vagy elzárkózom az illetőtől, de ha valaki tényleg szelíden, alázattal, kitartóan zörget, azokra a kérésekre nagyon nehezen tudok nemet mondani. Bármilyen nehéz is, megpróbálom a felmerülő problémát megoldani.

Nekem eszembe sem jutott, hogy gyereket fogadjak be. Emlékszem, jött egyszer egy nő egy nyolc hónapos kislánnyal, Emesének hívták, mondta, hogy az állomáson laknak, és nagyon hideg van, nincs hova vigye a gyereket, fogadjam be. „A kislány biztos elkezd sírni, ha ölbe veszem – mondtam. – Nem ismer, idegen vagyok neki, mit gondol egyáltalán?” Mondta, hogy nem fog félni, ez egy bátor kislány. Egyik kezemmel megfogtam a babát, a másikkal megcirógattam a kis arcocskáját, ő elkapta az ujjamat, rám nézett, s az a marcona nagy kemény férfi pillanatok alatt elolvadt – és igent mondtam az édesanyának, bár fogalmam se volt, hogy is kellene hozzáállni – ez még a legelején volt – egy ilyen pici babához. Az anya azt mondta, hogy majd, ha sikerül munkát találnia, akkor bérel egy lakást, és eljön a gyerekért, addig vigyázzak rá, és azzal elment. Ott álltam a templom előtt, mint Szent Antal a kis Jézussal, nem tudtam, mit csináljak, és a kisgyermekből áradó egyszerű szelídség átrajzolta az életemet.

„Boldogok, akik éhezik és szomjazzák az igazságot, mert eltelnek majd vele.”

Mindannyian találkoztunk már olyan emberekkel, akik nagyon meg voltak győződve a maguk igazáról, és azt elég fennhangon, triumfálva hirdették. Az ilyen típusú igazságból én zsigerből nem kérek. Diktatúrából jövök, de a mai világban is mindig gyanús az a párt vagy az a politikai irányzat, amelyik nagy vehemenciával, mindenféle kritika nélkül hirdeti a maga igazát. Ez jöhet jobbról, balról, bármilyen irányból. Biztos, hogy alázattal és szerényen kell keresnünk az igazságot.

Azt látjuk, hogy a fizika területén Newton és Einstein is nagy igazságokra jött rá, de egyáltalán nem biztos, hogy ezek a végső igazságok. A tudósok újra és újra minden igazságot, minden törvényt, minden szabályt megkérdőjeleznek, felülvizsgálnak, elmélkednek róla, és ez így is van rendjén. Amikor Jézus az emmauszi tanítványokkal találkozik, nem azt mondja, hogy: „Hátra arc, vissza Jeruzsálembe, irány a többiekhez, hányszor megmondtam, hogy ki kell tartani, nem szégyellitek magatokat?!” Jézus ilyen egyértelmű utasításokat, parancsokat is adhatott volna, de nem ezt teszi, hanem érvel, az Ószövetségből, a Prófétákból magyaráz, logikusan levezeti a gondolatsort, próbálja rávezetni az embereket az igazságra, és ők az érvek előtt meghajolnak, és lángoló szívvel sietnek vissza az apostolokhoz Jeruzsálembe.

Az evangélium erről szól: Jézus, az Isten fia arra biztat, hogy az emberi bölcsességre, értelemre hivatkozva keressük az igazságot. Akár a koronavírussal kapcsolatosan is. Beoltattam magam, erre nagyon sokan nekem estek, hogy igazából nem hiszek az Istenben. Isten az, aki meggyógyít és megvéd bennünket...Tudom, hogy bízhatunk a Mennyei Atyában, és az ő gondviselő szeretetében, de annak nem látom értelmét, hogy a józan paraszti észt félrerakjam, mert az is Isten ajándéka, és az orvosok, a tudósok tudománya is Isten drága ajándéka. Ha az autóm kereke kidurran, akkor nem térdelek le imádkozni, hogy a szentlélek Úristen fújja fel a kereket, hanem elmegyek egy szervizbe, és megkérem a szakembert, hogy javítsa meg a kereket. Jó az emberi bölcsességet komolyan venni, hiszen az is Isten ajándéka. Hiszem azt, hogy aki keres, annak ajtót nyitnak. Aki akár egy tudományos kérdésben, de az élet mindennapos dolgaiban is Istentől tanácsot kér, annak biztos, hogy a bölcsesség lelke megadja azt a tisztánlátást, hogy jó döntéseket tudjon hozni, és azokat a Jóisten akarata szerint tudja kivitelezni.

„Boldogok az irgalmasok, mert nekik is irgalmaznak majd.”

Ferenc pápa 2021-ben meghirdette az Irgalmasság Évét az igazságosság és a méltányosság jegyében. Nagyon fontos jogi fogalmak ezek, de igazából mit is jelent irgalmasnak lenni? Gondoljunk a jobb latorra, ő maga mondja – vajon miket követhetett el? –, hogy megérdemeljük a kereszthalált. Fájdalmas kivégzési mód, és ez az ember mégis igazságosnak tartja az ítéletet. Jézus mindenek ellenére mit mond: „Még ma velem leszel a Paradicsomban.” Isten, ha irgalmas, akkor mi, akik Isten képére, hasonlatosságára születtünk, miért ne próbálnánk meg rálépni az irgalmas szeretet útjára?

Az az öröm, amit megtapasztalunk, amikor irgalmat gyakorlunk, erőt fog adni ahhoz, hogy ezen az úton továbbmenjünk. Ha egy bajban lévő kiscicához vagy a fészekből kihullott madárfiókához jósággal lehajol az ember, öröm tölti el a lelkét.

Déván elég gézengúz ötödikes-hatodikos fiaim voltak, akik miatt egyszer éjnek idején felvertek az ágyamból a rendőrök: betörés történt a harmadik emeleten a mi lakásunkba. Hosszú nyomozás után kiderült, hogy az egyik gyerek a harmadik emeletről lemászott a földszintre az erkélykorlátokon. Persze, a szomszéd tömbházban egy néni nem tudott aludni, és épp látta az akrobatamutatványt, azt hitte, betörésről van szó, és gyorsan riasztotta a rendőröket. Másnap megkérdeztem, hogy mégis mi történt az éjjel. A gyerekek megszeppenve néztek. Az egyikük elmondta, hogy találtak egy galambfiókát, ott az erkélyen nevelték, és az történt, hogy a kis buta elkezdett repkedni, de nem tudott még rendesen repülni. Leszállt lent a kerítésre, és hallották, hogy a macska nyávog, tudták, hogy meg fogja enni. Úgy döntöttek, hogy megmentik a galambfiókát, és a tettek mezejére léptek, leereszkedtek a csöveken. „Miért nem mentetek az ajtón?” – kérdeztem. A válasz tömör volt, egyfelől nem akarták a nevelőt felébreszteni, mert kulcsra volt zárva az ajtó, másfelől meg nem is volt erre idő, azonnal cselekedni kellett. Megkapták az atyai szigorral járó büntetést, de lelkem mélyén büszke voltam a fiaimra, akik, ha nem is a leghelyesebb úton, de mégiscsak az irgalmas szeretet útjára léptek, és megmentették azt a kis szerencsétlen állatot. Nagyon fontos, hogy mindenki ott, ahol él, próbálja meg, ízlelje meg ezt az örömöt, amit Isten megad annak, aki az irgalmas szeretet útjára lép.

„Boldogok a tisztaszívűek, mert meglátják az Istent.”

Jézus mondta: „Szeresd Uradat, Istenedet teljes szívedből, teljes lelkedből és teljes elmédből.” Mit jelent ez? Tudjuk jól, hogy mennyi minden belefér az ember szívébe. Sokszor mennyi minden lelkesít, mennyi irányba el tud indulni az ember. Mindenféle vágyak mozgatnak. Jó vagy bűnös vágyak. Tény, hogy elég nehéz a szívünk indulatainak parancsolni. A tisztaszívű, az egyszerű szívű ember, aki az első parancsolatot meg tudja élni, az boldog. A keleti emberek azt mondják, hogy a vágy-nélküliség boldoggá tesz. Talán mi, keresztények ezt úgy fejezzük ki, hogy tisztaszívű. Ne különféle vágyak rángassanak bennünket, hanem az Isten iránti szeretet mozgasson, és akkor egészen biztos, hogy Isten megadja a találkozás örömét.

Nagyon szép hasonlat, hogyha egy tó vize fodrozódik, és mindenféle áramlatok, szelek korbácsolják fel a felületét, akkor az áldott Nap tükörképe azon nehezen fog összeállni. Ha sima a tó felszíne, akkor azon felragyog a kék ég. Ahhoz, hogy Istent meglássam, rendet kell teremtsek a szívemben, a vágyaim között.

Hogyan lehet ehhez eljutni? Van egy gyakorlat, gyerekkoromban én is kipróbáltam, nagyon jól működött, úgyhogy ajánlom mindenkinek. Írják fel azokat az érzéseket, amelyek indulatot, félelmet, haragot, örömöt váltottak ki belőlük. Egy héttel később olvassák el újra a feljegyzéseiket, és ami nem annyira fontos, azt húzzák ki. Egy hónap múlva újból olvassák el, és a kevésbé fontos dolgokat megint radírozzák ki. Egy év után meglepően kevés „dolog” marad meg.

Nagyon sokszor a mindennapokban olyanok miatt kesergünk, mérgelődünk vagy örülünk lelkesen, amik igazából nem lényegesek. Azt hiszem, hogy erre a hullámvasútra, amit a mindennapi élet jelent, az Istent szerető embernek nem mindig kell felülnie. Gyermekeink eredményeiben jócskán benne van, hogy háborgó indulataikat az évek alatt sikerül megnyugtatnunk, s így tiszta szívvel megtapasztalhatják az igazi boldogságot.

„Boldogok a békességet teremtők, mert Isten fiainak hívják majd őket.”

Ebben a békétlen világban nagyon fontos Szent Ferencnek az a mondása, hogy „Uram, tégy engem a békéd eszközévé, hogy békét vigyek oda, ahol békétlenség van.” Ha valaki magáévá teszi ezt a jelmondatot, ezt a békességet akarja megélni, erre a 21. században nagyon sok lehetősége van. Annyi civakodás, ellenségeskedés, gyűlölet, harag van az emberek szívében, hogy sokszor engem is meglep. Könnyen lehet olajat önteni a tűzre a viszálykodó emberek közé, de sokkal nehezebb megoldani a problémáikat. Ha én nem Krisztus szellemében kerestem volna a megoldásokat, nem hiszem, hogy lenne olyan kolléga vagy gyerek a Szent Ferenc Alapítványnál, akivel ne tudtam volna összeveszni egy életre az elmúlt harminc évben. Mindig Krisztust próbáltam követni, aki akár nagycsütörtök, nagypéntek után is képes volt a Galileai-tenger partján halat sütni, és megvendégelni az apostolait.

Az egyik tanító néni megállított egyszer a tanév vége felé, és azt mondta, hogy akik jól tanultak, azoknak díjat fog adni, akik jól viselkedtek, azoknak egy emlékkönyvet, de van az a két lókötő gyerek – mondta a nevüket is, és valóban nem túlzott szegény tanító néni –, na, azokkal mit csináljon? Mondtam neki, hogy Jézus példáját követve menjen ki a piacra, vegyen két halat, és a kolostor előtt süsse meg. Nagy kerek szemekkel rám nézett, és megkérdezte, hogy az majd segít? Mondtam neki, hogy azt nem tudom, neki segít-e majd, de Jézusnak összejött kétezer évvel ezelőtt. Lám, az apostolok szeretetből mind meghaltak érte.

Tehát nagyon jó lenne az irgalmasságot mint erényt tudatosan gyakorolni. Fontosak ezek az erények, ugyanúgy, mint egy fiatal, ha úgy érzi, hogy a hasizma petyhüdt, és szeretne kicsit kockásítani, megnézi, milyen gyakorlatokat kell elvégezzen ahhoz, hogy a nyári szezonra piacképesebb legyen – ugyanígy a keresztény ember is tudatosan kell gyakorolja ezeket az erényeket. A békességteremtés nagyon szép erény, és jó lenne, ha ilyen szép erényekbe tudnánk öltöztetni magunkat.

Az embernek először magában kell békét teremtenie, csak aztán tud másokban. Ha a békétlenség közepette meg tudom őrizni a lelki békémet, akkor ez mint egy ragályos kór, átalakítja a környezetemet is. Sajnos fordítva is igaz: ha valaki izgága, és idegesen kapkodva dönt, döntésének következménye, hangulata másokat is befolyásol, és könnyen feszültté, idegessé válik körülötte mindenki.

„Boldogok, akik üldözést szenvednek az igazságért, mert övék a Mennyek Országa.”

Elég nehéz bölcsességben, erőben, jóságban hasonlóvá válni Jézus Krisztushoz, de kereszthordozásban, a mindennapok terheinek vállalásában, a Mennyei Atya akaratának teljesítésében hasonlóvá válhatunk. Én nagyon sokat épültem akkor, amikor láttam, hogy a gyerekek mások iránti szeretetből akár büntetést is bevállalnak.

Volt egy kedves nevelő, s volt neki egy nagyon tűzrőlpattant öt-hat éves kislánya. Egy fiús családdal lakott együtt Déván egy magánházban a vasúton túl. A házat felújítottuk, szépen kimeszeltük tiszta, világos színekkel az utcafrontot is. Mentem hozzájuk, és láttam a falon egy sor sáros lábnyomot. Látszott, hogy valaki bemászott az ablakon. Elővettem a házban lakó nyolc fiút, hogy ki mászott be az ablakon. Nagy csend, nem vallották be, hogy ki volt. Mondtam, rendben, mindenki ugyanazt a büntetést kapja. Akkor sem mutogattak egymásra. Nekem imponál, ha a gyerekek nem árulkodnak. Teltek, múltak az évek, a lány megnőtt, férjhez ment, és akkor derült ki, hogy ez a kislány volt a tettes. A srácok a büntetésüket ledolgozták, a kolostor körül kellett gyomot szedniük. Énekelve szedték a burjánt, töltötték a büntetést. Megtapasztalták azt, hogy aki szeretetből vállal egy keresztet, annak a súlya milyen könnyű. Jézus mondta, hogy „az én terhem könnyű, az én keresztem édes”, és ez valóban így van. Ha ártatlanul szenvedünk, akkor az a szenvedés felemel, gazdagabbá tesz. Elárultam a titkot: azért olyan szép a dévai kolostor környéke, mert a gyermekeink nem angyalok.

Száztizenegy történet a szentről, a jóról, az igazról, a szépről és a szövetségről

1. Hány úton lehet eljutni a boldogsághoz?

Pilinszky János írja: „Kimondhatatlan jól van, ami van. / Minden tetőről látni a napot.” Ezt én úgy értelmezem, hogy minden házból elérhető a boldogság. Láttam nagyon egyszerű, szegény embereket boldognak, láttam állandóan házsártoskodó, civakodó szegényeket is, és láttam nagyon gazdagokat kiegyensúlyozottnak, boldognak, de láttam azt is, hogy hihetetlen vagyonokkal együtt az emberek torzsalkodnak, cirkuszolnak, és hihetetlen sok álmatlan éjszakát okoznak egymásnak. A vagyon is, a siker is, akárcsak a kőbalta, használható jóra is, lehet a boldogságunk kovácsa is, de lehet rosszra is használni, és akkor lehet a boldogságunk zsákutcája is. Nem hiszem, hogy lenne olyan, hogy ha egy kitűzött célt elérek, akkor boldog leszek. Nem hiszem, hogy ez így működne. Jó, ha egy célt magad elé tűzöl, és eléred, de nem ebből fakad az igazi boldogság.

Szent Ferenc mondta, hogy mindenkiben annyi tökéletesség, boldogság van, amennyi akkor nyilvánul meg, amikor a becsületéhez hozzányúlnak, és nem több. Úgy tűnik, hogy Krisztus a kereszten is boldog volt, sőt Szent Ferenc Alvernán úgy imádkozott, hogy Uram, add meg nekem, hogy megízleljem azt a fájdalmat, amit a kereszten te átéltél, és azt a végtelen boldogságot is, amit a világ megváltásakor megtapasztaltál. Állítólag ezután kapta meg a stigmáit. Tudom, hogy abszurdnak tűnik, hogy Krisztus a kereszten tényleg megtapasztal valamilyen boldogságot. Gondoljunk bele, az édesanya, aki gyermeket szül, a végtelen szenvedések közepette is boldog tud lenni, vagy egy sportoló, aki egy nagyon fárasztó, kemény meccs után alig áll a lábán, és mégis diadalmasan boldog. A Mennyei Atya Krisztusra bízott egy feladatot: a világ megváltását, hogy a gyűlöletet, a bűnt, mint ember győzze le. Jézus a saját testében legyőzte a haragot, az ellenségeskedést, megváltotta az emberi nemet, és ezért tudta mondani a kereszten, hogy beteljesedett; a feladatot, Atyám, mit rám bíztál, véghez vittem. Krisztus ott a kereszten nemcsak azt látta, hogy csúfolódnak, kiabálnak az emberek, nem csak a testébe maró kemény acélszegeket érezte, hanem látta azt a hatalmas szeretetforrást, melyet szavával, példájával fakasztott. Látta a sok templomot, ami a szeretet sötétség feletti diadalának a tiszteletére fog épülni, látta azt a sok irgalmas, felebaráti cselekedetet, amit az ő példájából erőt merítve fognak az emberek véghez vinni, látta a te jótetteidet is, és ezért hiszem, hogy a kereszten kimondott „BETELJESEDETT” szó végtelen békét és örömöt is hordozott magában.

Nekünk is valahol ezen az úton kell elindulnunk, hogy az Isten által ránk bízott szent feladatokat akár verejtékünk hullásával vagy vérünk ontásával is jó végre tudjuk vinni, és ha ezt megtesszük, akkor mi is, akár haldokolva mondhatjuk Szent Pállal: „A jó harcot megharcoltam, a pályát végigfutottam, hitemet megtartottam. Készen vár az igazság győzelmi koszorúja, amelyet azon a napon megad nekem az Úr, az igazságos bíró, de nemcsak nekem, hanem mindenkinek, aki örömmel várja eljövetelét.” (2Tim 4:7)

2. Az én boldogságom

Lelkem mélyén boldog vagyok. A felszínen sok minden más is történhet, de én úgy érzem, hogy legbelül boldog vagyok. Nagyon fontos a boldogsághoz, hogy az ember képes legyen elengedni bármit, hogy ne hiányozzon neki semmi a boldogsághoz. Ha most az elöljáróim azt mondanák, hogy „Csaba testvér, eleget kormoztad itt Erdélyt, a Kárpát-medencét, áthelyezünk Tanganyika szigetére, van ott egy ferences kolostor, most egy kicsit dolgozz ott is”, gond nélkül le tudnék tenni minden kulcsot, és nyitott szívvel, örömmel indulnék az új útra. Ez miért fontos? Nagyon sokszor azt mondjuk, hogy „akkor leszek boldog, ha ez vagy az lesz”. Az igazi boldogságnak az a fokmérője, hogy nem függ semmitől. Se attól, hogy megdicsérnek, se attól, hogy leszidnak. A lelke mélyén, ha érzi az ember, hogy Isten az ő gyengesége, kicsinysége ellenére is szereti, akkor ott van az igazi boldogság.

3. Az igazi szabadságról

Az igazi szabadság nem valamitől való szabadságot jelent, hanem valamire való szabadságot. Ha én megtehetem azt, amit valamilyen módon Isten vár tőlem, akkor béke és boldogság van a szívemben. Ha egy ízület, forgó a helyén van, akkor elég sok terhelést képes elviselni, tudunk szaladni, úszni, mozogni, még jól is esik, de ha valami nincs a helyén, akkor minden mozdulat fáj. A boldogságról is azt gondolom, hogy ha az ember a helyén van, ha megtalálta a feladatát, vagy a feladat megtalálta őt, és valamilyen szinten azt a munkát megfelelő ütemben, megfelelő fordulatszámon el tudja végezni, akkor az ember boldog. Én az Isten által nekem kiosztott feladatot végzem, ott, ahová Ő engem állított, és megengedhetem magamnak azt a luxust, hogy boldog legyek.

4. Lelkünk mélyén mindannyian boldogságra vágyunk

A tudósok szerint eddig több mint 50–60 milliárd ember élt a földön. Az egyház mégis csak néhány ezer embert avatott boldoggá, majd szentté. A szentté avatás első lépése az, hogy valakit boldoggá avatnak. Az egyház megállapítja, hogy ez az ember boldog. Kimondják, hogy az az ember, még akkor is, ha üstben megfőzték, bármi is történt vele, biztos, hogy boldog. Ha belegondolunk, nagyon sok fejedelem, király, uralkodó, rocksztár élt, de nem mondjuk őket boldognak. Azt hiszem, hogy tudatosan törekednünk kell az életszentségre, mert aki az életszentség útján jár, az a boldogság útján jár. Annak reális esélye van, hogy boldog legyen, ha elismeri az Egyház hivatalosan, ha nem. Ha megnézzük Teréz anyát vagy II. János Pál pápa jóságos mosolyát, ezekről az emberekről sugárzik – annak ellenére, hogy nagyon le voltak terhelve, és nagyon nagy súlyokat hordoztak –, hogy a lelkük mélyén boldogok voltak. Szent Ferenc is boldog volt, és nekünk is ebbe az irányba kellene elindulnunk, mert a lelkünk mélyén mindannyian erre vágyunk.

5. Boldog emberek keresése

Nagyon sok ember azt mondja, hogy akkor leszek boldog, ha lesz még egy autóm, a házamra még egy szintet rá tudok húzni… Mit mond az Isten? Ő használati utasítást adott a boldogságra vezető úthoz a tízparancsolatban: boldog akarsz lenni? Szeresd Uradat, Istenedet teljes szívedből. Boldog akarsz lenni? Tiszteld apádat és anyádat! Boldog akarsz lenni? Ne lopj! A Tízparancsolat minden parancsát le lehetne fordítani úgy, hogy ezek a boldogságra vezető út jelzőtáblái. Ha eltérünk ezektől a parancsolatoktól, boldogtalanok leszünk. Minél inkább sikerül betartanunk, annál tisztábbak, boldogabbak leszünk. Nem a birtoklás, nem a hatalom, nem a fogyasztás, nem a tündöklés tesz bennünket boldoggá, hanem az Isten akarata szerinti élet. Amikor diák voltam, elhatároztam, hogy keresek egy boldog embert, és nagyon sok emberhez elmentem: írókhoz, képzőművészekhez, színészekhez, közszereplőkhöz, és olyan szomorúan láttam, hogy egyetlen boldog ember sincs köztük. Úgy éreztem, hogy nagyon sok embernél ez csak látszat, és feltettem a kérdést: akkor nem is létezik boldog ember?

Akkoriban a nagymamámon kijött valami daganatos betegség. Mielőtt a kórházba ment, kitakarította az egész házat, elővette az ünneplőruháját, kivasalta, szépen kiterítette az ágyra, eljött hozzá a pap, elvégezte a szentgyónást, és amikor minden rendben volt, bement a kórházba a műtétre. Végtelen nyugalom, derű és öröm sugárzott róla, pedig akkor az utolsó útjára készült. Becsületes, szorgalmas nagyszüleimről azt mondták a kommunisták, hogy kulákok, öt gyereket vállaltak, de mindent elvettek tőlük! Nagymamám testvére a második világháborúban meghalt, rengeteg nehézségen mentek keresztül, és mégis úgy éreztem, hogy ez az asszony a maga hitével, az Istennel való személyes kapcsolatától boldog. Azóta is azt látom, hogy aki a személyes viszonyát Istennel rendezni tudja, az boldog, aki betartja a Tízparancsolatot, vagy legalább törekszik rá, az boldog. Aki erről az útról letér, annak lehet, hogy nagy vagyona van, lehet sok a rajongója, lehet, hogy sokféle élvezetet kipróbált, de nem vagyok abban biztos, hogy a lelke mélyén boldog.