A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Michael Hastings: The Operators – The Wild and Terrifying Inside

Story of America’s War in Afghanistan

Phoenix, London, 2013

An imprint of the Orion Publishing Group

Orion House, 5 Upper St Martin’s Lane, London WC2H 9EA

An Hachette UK Company

Fordította: Horváth Norbert

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Kozári Imre

THE OPERATORS

Copyright © 2012, Michael Hastings

All rights reserved

Hungarian translation © Horváth Norbert, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-520-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

A CSALÁDOMNAK

„Elhallgattam, nem mondtam többet, és hamarosan távoztunk. Keserűen csalódott voltam, és emlékszem, Johnnak fakadtam ki, úgy általában szidva a politikusokat. Azt mondtam: »Jókora katyvaszban vagytok, próbáljatok a lehető legjobban kikeveredni belőle.«”

– Sherman első találkozása Abraham Lincolnnal;

W. T. SHERMAN TÁBORNOK EMLÉKIRATAIBÓL

„…egyfajta felelőtlenség kezdett kialakulni.”

– H. D. F. KITTO TÖRTÉNÉSZ az athéni vezetés hanyatlásáról a Spárta elleni huszonhét éves háború során

„Az a sok gyümölcssalátás rohadék pedig csak bólogatott, azt mondták, működni fog.”

– JOHN F. KENNEDY a tábornokaitól kapott rossz tanácsokról, a mellkasukon virító színes medálokra utalva

„Őrültek vagyunk, nemcsak egyénenként, hanem mint nemzet is. Szabályozzuk az emberöléseket és az egyes gyilkosságokat, de mi a helyzet a háborúval…?”

– LUCIUS ANNAEUS SENECA RÓMAI FILOZÓFUS

ELSŐ RÉSZ

A TERV

1. DELTA BRAVO

MILTON, VERMONT ÁLLAM, 2010. ÁPRILIS 7.

Tárcsáztam a furcsa, sokjegyű telefonszámot, amit sosem tudtam volna megjegyezni. A csengőhang feltűnően idegen volt. A hívásomat Afganisztánba kapcsolták.

– Halló? Duncan? Michael Hastings vagyok a Rolling Stone-tól.

Lake Camplainben voltam, egy fedett tornácon dohányoztam éppen, ahonnan az Adirondack-hegységre nyílt kilátás. Elnyomtam a cigit egy kiégett mécsesben, bementem, és magamhoz vettem egy jegyzetfüzetet a konyhapultról.

Duncan Boothby volt a legmagasabb beosztású civil sajtóreferens Stanley McChrystal mellett, aki az amerikai és NATO-haderőket irányító tábornok volt Afganisztánban. Duncannel már egy hónapja levelezgettünk, hogy megszervezzünk egy portrécikket az újságba a vezérezredesről. Az előző nap keresett, de csak üzenetet tudott hagyni. Ez volt az első alkalom, hogy beszéltünk egymással.

Duncannek enyhe brit akcentusa volt, kicsit felhígult, meghatározhatatlan. Azt mondta, menjek el Párizsba.

– Diszkréten emlékeztetni fogjuk az európaiakat, hogy egyszer már kihúztuk őket a szarból – mondta. – Ideje, hogy összekapják magukat.

Elmagyarázta a tervet.

A képi világ: Normandia, D-nap, a szövetségesek legnagyobb diadala. Partra mosott holttestek akkor, fehér keresztek most.

A jelenet: McChrystal a La Manche csatorna partján, az elesettekre emlékezve, miközben hűvös tavaszi szellő lengedez az Omaha-partszakasz felől. Igazi „háborús kocka” – mondja róla Duncan. Vakációzni is történelmi csataterekre jár. Pár hónapja, amikor visszament Washingtonba, a szabadnapján Gettysburgbe utazott.

A cselekmény: az utazás egy egész éves kampány része, amely során McChrystal meglátogatja mind a negyvennégy szövetséges országot, akik részt vesznek az afganisztáni hadjáratban. Ezúttal Párizs, Berlin, Varsó és Prága van soron. A cél támogatást szerezni a NATO-partnerektől, és elhessegetni „a vicces európai aggályokat a háború amerikanizálásával kapcsolatban” – ahogy Duncan fogalmazott. Ami engem illet – mondta nekem Boothby –, írhatnék valami új dologról, hiszen még senki sem készített portrét McChrystalról Európában.

Duncan nagy dumás volt. Azt sugallta, bennfentes, aki értesül mindenről, és ott van a megbeszéléseken.

– Mit gondolsz Karzai kirohanásáról a minap? – kérdeztem. Hámid Karzai az Egyesült Államok szövetségese volt, Afganisztán elnöke, aki azzal fenyegetőzött, hogy csatlakozik a tálibokhoz, az ellenséghez. Mindezt alig pár nappal azután, hogy találkozott Barack Obama elnökkel. – Megnehezíti a dolgotokat?

Duncan a Fehér Házat hibáztatta.

– A Fehér Ház támadó módban van – felelte. – Obamának sok időbe telt eljutnia Kabulba. Az utolsó pillanatban rakták össze az utat. Hat óránk volt előkészíteni. Aztán úgy jöttek ki a találkozóról, hogy mennyire helyre tették Karzait. Ezt vette zokon.

Jegyzeteltem. Ez jó anyag volt.

Duncan McChrystal mellett lobbizott. A vezérezredes hónapokat ölt az idejéből arra, hogy összebarátkozzon az afgán elnökkel.

– Karzai olyan vezető, akinek vannak erősségei és gyengéi is – mondta Boothby. – Az én emberem megörökölte ezt a kapcsolatot. Holbrooke és az amerikai nagykövet szivárogtatnak, azt mondják, nem tudnak együtt dolgozni vele. Ez a mi munkánkat is megnehezíti. Jön egy McCain vagy egy Kerry, találkozik Karzaijal, kritizálják a repülőtéri sajtókonferencián, aztán hazamennek a vasárnapi talkshow-kba. Őszintén szólva, nem segítenek nekünk az ilyenek.

Meglepett a nyíltsága. Telefonban, védetlen vonalon kritizálta Washingtont.

– Ez testközeli dolog – mondta Duncan, egy katonai kifejezést használva a kiemelten érzékeny információra. – Nem szeretjük kifecsegni a lépéseinket. De javaslom, hogy jövő héten gyere át Párizsba. Szerdán vagy csütörtökön. Szombaton megyünk Normandiába.

– Oké, jó, rendben – feleltem. – Akkor úgy tervezem, hogy jövő héten találkozunk. Az utazással kapcsolatban a legfontosabb…

– Valószínűleg az lenne a legjobb, ha eljönnél egy pénteki eseményünkre a Diadalívnél, aztán esetleg leülhetsz interjúzni a főnökkel. Utána vonattal eljuthatsz Normandiába, és ott találkozhatunk.

– Remek. Amennyire csak lehet, jó lenne bekerülni a buborékba. Vagyis a buborékon belül utazgatni.

– Majd szólok a buborékkal kapcsolatban.

Ezzel le is tette a telefont, én pedig írtam egy e-mailt a szerkesztőmnek a Rolling Stone-nál: „Elmehetek Párizsba?”

2. EZ NEM SVÁJC

KABUL, 2008. SZEPTEMBER–NOVEMBER

A személyzet egy maréknyi tagja bámulja a harminckét colos plazmatévét David McKiernan négycsillagos tábornok (vagyis vezérezredes) irodája előtt az ISAF (International Security Assistance Force – Nemzetközi Biztonsági Közreműködő Erők) kabuli főhadiszállásán. Az ISAF épületegyüttese korábban Afganisztán leggazdagabbjainak sportklubjaként funkcionált, de az utóbbi nyolc évben az egymást váltó amerikai tábornokok főhadiszállása, akik az itteni háborút vezényelték. Hiányzik az a nyers külső, amilyennek általában az amerikai katonai bázisokat látni: vannak fák, a pázsit gondosan nyírt, a sörkerthez kis fapavilon is tartozik. Őrtornyok figyelik a kertet a kőfalak tetején, amelyet a törökök nemrég újítottak fel, fényes új burkolattal, mintha a Hilton Garden Inn beltere lett volna.

Afganisztánban szeptember 4., reggel 7 óra van, a minnesotai St. Paulban még szeptember 3., este fél tíz. Sarah Palin beszél éppen a tévében. A Republikánus Nemzeti Kongresszuson mondja el jelölti beszédét. A tömeg néha éljenez, egészen fellelkesültek, de Kabulban még túl korán van, hogy bárki is izguljon. McKiernan irodájának ajtaja nyitva – úgy néz ki, mint egy iskolaigazgató irodája egy bentlakásos kollégiumban, csupa sötét tölgy, vastag szőnyeg. A vezérezredes ki-be járkál, a kora reggeli e-maileket ellenőrzi. Elcsíp pár mondatot Palin beszédéből, amint éppen a férjéről, Toddról áradozik.

– Valaki nagyon szeretne bálkirálynő lenni – mondja McKiernan mosolyogva.

McKiernan számára tétje van a 2008-as elnökválasztásnak. A következő elnök az ő főnöke is lesz. Június óta van itt, két évre tervezett. Ezt ígérte az afgán tábornokoknak, diplomatáknak és a NATO-szövetségeseknek.

Ez az ötvenhét éves vezérezredes második esélye, hogy levezényeljen egy háborút. Irakban átverték. Felbosszantotta Don Rumsfeldet, Rumsfeld pedig nem felejtett. McKiernan volt a felelős az ország megszállásáért, és a tervében több katona szerepelt, hogy megelőzzön egy esetleges felkelést. Rumsfeld hallani sem akart róla, ő a lehető legkisebb sereggel akart bevonulni. (Mellesleg, egy évvel korábban McKiernan egy meghallgatáson védelmébe vette a Crusader tüzérségi rendszert, amelyet Rumsfeld ki akart nyírni.) Miután látta McKiernant Irakban, Rumsfeld úgy döntött, a vezérezredes egy „zsémbes alak, aki szembeszegül a védelmi miniszterrel” – ahogy egy nyugalmazott admirális és Pentagon-tanácsadó fogalmazott.

Bagdad eleste után McKiernannek kellett volna átvennie az irányítást, de ez nem történt meg. A semmiben kötött ki, már amennyire ez lehetséges olyan esetben, amikor az ember országa két fronton is háborút vív. Végül az Európában állomásozó amerikai seregeket kapta meg. A vezérezredesi előléptetése fel lett függesztve, és még két év kellett hozzá, hogy megkapja, de Rumsfeld akkor is tiltakozott ellene.

Ez idő alatt a hadsereg világa megváltozott. Irakban a helyzet siralmas, az amerikaiak pedig Busht és Rumsfeldet okolják, a neokonzervatívokat, az olajmágnásokat, Izraelt, a médiát, Dick Cheney-t, Halliburtont, Blackwatert, Szaddámot hibáztatják. Az amerikai hadsereg pedig többé-kevésbé megússza a hibáztatást, hiszen ők csak parancsot követtek. A közönség elnézi nekik.

Házon belül azonban más a helyzet: zajlik a tisztogatás és az ujjal mutogatás. A főkolompos George Casey vezérezredes, az ő égisze alatt süllyedt Irak a mocsárba, amit sem megállítani nem tudott, sem alkalmazkodni nem volt képes a helyzethez, legalábbis ezt mondják. Casey ősz hajú, régi vágású tiszt. Ráadásul előléptetik a hadsereg vezérkari főnökévé: jutalmat kap a káoszért.

McKiernan is régi vágású alak. Nem az új iskola növendéke, mint Dave Petraeus vagy Stan McChrystal. Petraeusnak már nagy múltja van, McChrystal pedig feltörekvő sztár, aki az Egyesített Parancsnokságnak dolgozik a Pentagonban. McKiernan a régi generáció tagja, legalábbis ezt állítják. A „Csendes Parancsnoknak” becézik, a szalagcímek „diszkrétnek” írják le az Irakban töltött ideje alatt. Még az invázió közepette is „ritkán hallották káromkodni”. Egy másik tábornok szerint „bármilyen kaotikus helyzet közepette is érzelemmentesen dirigál”. Golfozik, méghozzá nagyon jól. Gimnáziumban a vitakör tagja volt. A legjobb fiatalkori barátja szerint „általában tartózkodó típus volt”. Gyűlöli a PowerPointot, és kollégái szerint a „közvetlenebb stílusú” vezetés híve az elnyúló eligazítások helyett.

A sajtóban sincs túl nagy rajongótábora. Nem szereti, ha fotózzák, nem nyal be a frontvonalra látogató képviselőknek, és eszébe sem jutna dedikált fényképet küldeni magáról egy újságírónak, ahogy azt David Petraeus egyszer megtette. Ez nem McKiernan stílusa. Még jó beceneve sincs. Több mint száznyolcvan centi magas, ősz hajú, jóképű, szögletes állú férfi, úgy néz ki, mint egy tinivígjáték tipikus apafigurája, aki halálra rémíti lánya udvarlóját.

Afganisztánban mégis kap egy esélyt. Ő a következő az utódlásban. A régi gárda még mindig elég erős az előléptetések szamárlétráján.

Kicsit kínos volt a hatalomátvétel, részben azért, mert Bush át akarja passzolni Afganisztánt a következő elnöknek. McKiernan mond néhány nem túl diplomatikus dolgot: megjegyzi például, hogy néhány európai szövetséges „nyári táborként” tekint a háborúra. Még kínosabb, hogy októberben Dave Petraeus, egykori beosztottja a felettesévé válik. Dave lesz a CENTCOM (Central Command – Központi Irányítás) parancsnoka, vagyis ő kapja meg a felügyeleti jogot az afgán és az iraki háború fölött. Nem szörnyű dolog, állítja, csak egy kicsit kellemetlen.

Egy hónappal Palin beszéde után az elnökválasztás újra képernyőn van az ISAF-központban. Ezúttal az alelnöki vitát nézi mindenki. Joe Biden delaware-i szenátor mérkőzik meg az alaszkai kormányzóval, Palinnel. Afganisztán fontos téma a vitában, ezért ideát mindenki azt lesi, milyen állásponton vannak a jelöltek, mire számíthatnak. McKiernan még harmincezer katonát igénylő kérvénye hónapok óta a Fehér Házban pihen. A Fehér Ház eddig ellenállt, ők arra várnak, hogy a NATO duzzassza fel a tartalékait, és McKiernan azt reméli, a következő kormánytól megkapja a kért katonákat.

Palin és Biden egyetért: több katona és erőforrás kell Afganisztánba. Csak McKiernan nevével kapcsolatban nem értenek egyet. Palin kétszer is „McClellannek” nevezi. (A személyzet hitetlenkedve nevet, McKiernan egyik tanácsadója e-mailt küld a vezérezredesnek, amelyben azzal viccel, hogy Palin rosszul mondta a nevét.) Biden nem siet helyesbíteni, inkább rámutat, hogy McCain, a republikánus elnökjelölt azt mondta, „azért nem hallunk az afganisztáni háborúról a sajtóban, mert sikerrel járt”.

Afganisztán: az amerikai sikersztorik egyike. A sajtó az elfeledett háborúnak nevezi. Az iraki rémálom mellett az itteni helyzet eltörpül. Az Egyesült Államok rendre sikerekről számol be Afganisztánból, annak ellenére, hogy egyre több a bizonyíték az ellenkezőjéről. Egy év sem telik el anélkül, hogy kijelentenék, mekkora siker. 2001-ben Donald Rumsfeld védelmi miniszter úgy fogalmazott: „nem ingoványos talaj”. 2003-ban az afganisztáni haderők parancsnoka azt mondja, hogy a következő őszre 4500 katonára csökkenthetik a helyi kontingenst. Az utána következő nyáron John P. Abizaid vezérezredes azt állítja, hogy a tálibok már „egyre kevésbé hatékonyak”. 2005-ben Dave Barno tábornok „összeomlóban lévő” tálibokról beszél. 2007-re ott tartunk, hogy „sikerrel kezeljük az elhúzódó háború hatásait”. Ezt Robert Durbin vezérőrnagy nyilatkozza. 2008-ban Dan McNeill tábornok azt mondja, „az utódom itt ellenállókat fog találni, de nem terjeszkednek”. Ugyanebben az évben Robert Gates védelmi miniszter biztosít minket „a felkelésellenes hadviselés sikerességéről”, és arról, hogy nem lesz szükség „nagyobb nyugati jelenlétre” az országban. Az Egyesült Államok három hónap alatt költ annyi pénzt Irakra, mint amennyit Afganisztánra egy évben. Több mint harmincezer katona állomásozik az országban, negyedannyi, mint Irakban.

McKiernan felismeri, hogy a trendek nem túl kedvezők. 2006 óta drámaian megnőtt az erőszakos esetek száma, évi kétezerről 2008-ra már négyezerre. Naponta átlag egy amerikai vagy NATO-katona hal meg. A civil áldozatok száma megháromszorozódott az elmúlt három évben. Összesen körülbelül 4570 ember halt meg. Minél több az amerikai és NATO-katona, annál durvább lesz az erőszak. A tálibok kulcsfontosságú tartományokat foglaltak vissza, többek között a főváros körül. Október 13-án a New York Times egyik riportere azt állítja, hogy vesztésre állunk. McKiernan elhessegeti a kérdést: a fickó „csak egy hétig volt itt”. Amúgy igen, rosszul állnak a dolgok. McKiernan bizalmas jelentést kap Amerika tizenhét hírszerző ügynökségétől, amelyek mindegyike „komor” prognózist állít fel. McKiernannek kellenek azok a katonák, hogy tartsa a vonalat… ki lesz a következő főparancsnok?

Pár héttel az alelnöki vita után Doug Lute altábornagy, az iraki, afganisztáni és pakisztáni ügyek fehér házi megbízottja meglátogatja McKiernant Kabulban. Egy fehér házi alkalmazott „Fehér Zászló Tábornagynak” becézi: szereti megadni magát. Nem egy jó becenév. Nem akar erősítést Irakban, szkeptikus Afganisztánnal kapcsolatban. Azt mondja McKiernannek, hogy Obama győzelme biztos; már eldőlt, mondja Lute. Obama lesz a következő elnök.

McKiernannek ez is jó. A kampány során, miután visszatér kabuli látogatásából, Obama bejelenti, hogy megadja McKiernannek „a szükséges katonákat”. McKiernan le van nyűgözve Obamától a nyári találkozó után. Telefonon beszél ismét a szenátorral, még a választás előtt. Szép csendben ápolgatja vele a kapcsolatát. Az is számít, legyünk őszinték, hogy McCain egy seggfej, aki katonai géniusznak képzeli magát. Palin még a neveket sem találja el. McKiernan, bár nyilvánosan sosem vállalná fel, Obamának drukkol, állítja egy hozzá közel álló beosztottja. McKiernan is bizalmatlan McCainnel, mert a republikánus jelölt istenszerű figurának tartja Petraeust. Aki ilyen közel áll Petraeushoz, az nem lehet jó McKiernannek. Várja, hogy újból teljes figyelem irányuljon Afganisztánra.

2008. november 4-én Obama megnyeri a választást. McKiernan új stratégiát akar tálalni az elnöknek. Három stratégiai áttekintés is folyamatban van, egy az ISAF-nél, egy a CENTCOM-nál és egy Bush Fehér Házában. Sok őrült ötlettel dobálóznak: a CIA terve az, hogy mindenkit kivonjanak, és teljesen átálljanak lélektani hadviselésre, például rémhíreket akarnak terjeszteni az ISAF kegyetlenkedéseiről, hogy a tálibok beszarjanak. McKiernan terve egy átfogó, felkelésellenes stratégiát tartalmaz, amely nagy hangsúlyt fektet az afgán biztonsági erők kiképzésére. Legkorábban 2014-re fejeződhetne be. Jól látja az ország korlátait: „Kizárt, hogy ez a hely legyen a következő Svájc” – mondja nekem később, egy kabuli interjú során.

3. LADY GAGA

PÁRIZS, 2010. ÁPRILIS 15.

A szálloda, amelyben a Rolling Stone elszállásolt, gázos hely volt.

– Hogyhogy nincs vezeték nélküli internet? – kérdeztem a SynXis Pavillon Louvre Rivoli Hotel recepciósát. A hely egy szerény/szakadt/túlárazott turistagettó volt önkiszolgáló kávégéppel az előtérben.

– Van vezeték nélküli internetünk – felelte a nő.

– Mi a jelszó?

– Nincs jelszó. A szomszédból fogja a jelet.

– Az nem wifiszolgáltatás, ha másét nyúlom le.

– Lehet, hogy az a baj, hogy az ötödik emeleten van.

– Át tudnak tenni másik szobába?

A nő gépelt valamit a számítógépen.

– Nincs másik szabad szoba.

Húsz perc múlva kellett volna találkoznom Duncannel a Westminster Hotelben. McChrystal is ott szállt meg. A Google Maps szerint tízpercnyire volt tőlem gyalog.

Gyönyörű áprilisi délután volt Párizsban. A helyiek mintha Chanel- és Christian Dior-plakátokról léptek volna le. Én egyszerű Brooks Brothers cuccokat választottam: kék blézer, passzoló nyakkendő arany, virágszerű mintával és szürke flanelnadrággal. Mindig ezt a kombinációt hordtam, amikor riportot csináltam. Ezt a szokást még 2005-ben, Bagdadban vettem fel. Akkor még viszonylag fiatal voltam, huszonöt éves, és egy póló, farmer, sportcipő kombinációban nem jutottam sokra. Az arabok szemében tiszteletlenségnek számított, és még bunkóbb amerikainak látszottam benne, mint amilyen valójában voltam. Ha rendesen öltözködtem, nem motoztak meg olyan gyakran a tucatnyi ellenőrző ponton, amin naponta át kellett mennem. Az irakiak azt hitték, fontos ember vagyok, diplomata vagy mérnök. A tiszteletreméltóság illúzióját keltettem.

Ráfordultam a Rue de la Paix-ra, elhaladtam a nyolcszáz euró per éjszakás Grand Hyatt és egy Cartier ékszerüzlet mellett, amelynek ablakában egy több mint tízezer eurós gyémánt nyaklánc díszelgett. A Westminster nem sokkal arrébb volt, egy diszkrét, fekete-arany kapu mögött.

Az előtér négycsillagos volt: vörös plüssfotelek és -díványok, márványpadló, szervírozással. A Ritz Hotel, ahol az utolsó biztonságikamera-felvétel készült Diana hercegnőről, amint távozik a forgóajtón, a sarkon túl volt. SMS-t küldtem Duncannek, hogy a lobbiban vagyok, és rendeltem egy presszókávét meg egy Perrier-t.

A közelben egy üvegvitrinben méregdrága toll virított (Blancplain golyóstoll, 150 euró), előtte egy csomó nemzetközi újság: a Financial Times, a Guardian, a Le Monde. Egy gazdag olasz Brioni öltönyben telefonált a közelben, hangosan, hogy hallják a vonal másik végén, vagyis én is hallhattam.

– Találkozóm van a kuvaitiakkal! – kiabálta éppen. Egy középkorú házaspár, egymáshoz passzoló Tumi bőröndökkel éppen becsekkolt a recepciónál.

Elővettem a jegyzettömbömet, és listát készítettem. A memória megbízhatatlan, tanítják, és azt már egy ideje megtanultam, hogy sosem tudhatom pontosan, milyen anyagra lesz szükségem később egy sztorihoz. Próbáltam fegyelmezni magam, és leírni tíz részletet minden helyszínről. A negyedikig jutottam (1. csillár, 2. blancpain, 3. montblanc, 4. cartier mellett a rue de la paix-on), amikor kinyílt a liftajtó, én pedig a blézerem belső zsebébe csúsztattam a jegyzetfüzetet. Egy szürke öltönyt, vörös nyakkendőt és fehér inget viselő férfi lépett ki a liftből.

– Duncan? Michael Hastings.

Kezet ráztunk.

Az akcentusát még mindig nem tudtam pontosan behatárolni – enyhén brites volt, de tudtam, hogy amerikai. Kicsit tésztaképű, sima bőrű ember volt, aki könnyen leégett a napon. Kedélyesnek tűnt, a harmincas évei végét, negyvenes évei elejét taposhatta. Amolyan tipikus, újfajta pentagonos píáros volt: annak a rendszernek a haszonélvezője, amelyben a kormányzat agresszíven privatizált olyan posztokat a háborúban, amiket régebben egyenruhások töltöttek be.

– Kábé egy óra múlva lesz a diadalíves ceremónia. Bemutatom a csapatnak – mondta. – Az ott Ray.

Duncan egy huszonnyolc éves, latino férfire mutatott farmerban, aki éppen egy recepcióssal beszélgetett.

Ray azt mondta, ő építette ki McChrystal vezérezredes kommunikációját. Tiszthelyettes volt, aki már több tábornoknak is dolgozott. Minden kommunikáció titkosított volt, mondta, hogy utazás közben is tudjanak szigorúan bizalmas információkat küldözgetni.

– Meg kell előznünk a támadásokat – magyarázta. Több külföldi kormány (szövetséges és ellenséges is) kiváló alkalmat látott az ilyen utazásokban, hogy kémkedjenek egy kicsit. – Mindig bepróbálkozik valaki.

– Komolyan?

– Ja, látnod kellett volna a képüket a recepciónál tegnap, amikor bejelentettük, hogy szobát kell cserélnünk. Nem volt rendes műholdas vételünk.

Ray szerint a franciák, vagy legalábbis valamelyik másik kormány emberei valószínűleg megbütykölték azokat a szobákat, amiket ők lefoglaltak a hotelben, hogy kémkedjenek a vezérezredes után. Régi trükk volt ez: a bepoloskázott szobákban elszállásolni az amerikaiakat. A nyolcvanas években a dél-koreaiak hírhedtek voltak erről a módszerről: az újságírókat egymás fölötti szobákban szállásolták el ugyanabban a hotelben, hogy egyszerűbb legyen behúzni a lehallgatóvezetéket. Egy külügyminisztériumi ismerősöm nemrég a pakisztáni Iszlámábádba utazott, és eltűnődött, miért mindig ugyanazt a szobát kapja az elegáns Serena Hotelben. Először azt hitte, azért, mert kedvelik.

Kinyílt az előcsarnok ajtaja, és zöld egyenruhás katonák léptek be rajta. Egészen zavarba ejtő látvány volt amerikai katonai egyenruhákat látni egy európai fővárosban, ráadásul nem fekete-fehérben, hanem színesben. Bár a katonatisztek civilben gyakran utaztak háborús zónán kívül, ha azonban hivatalos ügyben jártak, a leglátványosabb uniformisukat öltötték magukra. Sötét, lombzöld színű nadrágok és zakók fényes, arany gombokkal és színes medálokkal, mint egy középkorú érdemérem-kaleidoszkóp. Apró, ezüst ejtőernyők, -puskák, egy szivárvánnyi csíkos plecsni. McChrystalt már a vállát díszítő négy csillagról felismertem.

Ahogy a felvételekről is kiderült, ösztövér, sovány ember volt, palaszürke szeme egyenesen a koponyába hatolt, különösen, ha az illető elbaszott valamit, vagy hülyeséget mondott. Kicsit Christian Bale-re emlékeztetett a Hajnali mentőakció című filmből, ha Bale még pár évet eltöltött volna a vietkongok fogságában. McChrystal egyedi jelenség volt, az első a különleges alakulatból, aki ilyen komoly harctéri parancsnokságot kapott. A hozzá hasonló különleges alakulatosokat „kígyóevőknek” szokták nevezni. Ezt általában dicséretnek szánták.

McChrystal öt éven át volt Amerika legjobb gyilkos vadásza, aki több száz ellenség haláláért volt felelős, valószínűleg terroristákért, talán néhány civil áldozatért. Irakban börtöntáborokat felügyelt, ahol a foglyokat rendszeresen kínozták: kizárták őket a hidegbe, meztelenül, sárosan, és néha megverték őket. Az ő nevéhez fűződik az egyik legnagyobb terrorista skalpja, Abu Muszáb az-Zarkávié. Zarkávit 2006 nyarán ölték meg az iraki Bákuba közelében. McChrystal csapata megszállottan üldözte a férfit. „Ha nem kapjuk el Zarkávit, kudarcot vallunk” – mondta a csapatának egy évvel korábban. Miután a támadásban Zarkávi hetedmagával életét vesztette, McChrystal személyesen látogatott el a felrobbantott rejtekhelyre, hogy megnézze a károkat. Nem sok maradt a helyből, csak néhány megégett lap a Newsweek arab kiadásából, és elég maradvány ahhoz, hogy ujjlenyomat alapján megerősítsék, valóban ő volt Irak legkeresettebb embere. George W. Bush elnök nyilvánosan mondott köszönetet McChrystalnek. Azt mondta, kiváló munkát végzett, és az ország legtiszteletreméltóbb orgyilkosának nevezte. McChrystal dinamikus hírnevének hála Obama elnök őt nevezte ki a legfőbb afganisztáni pozícióba egy évvel korábban, a pályafutását tarkító problémás esetek dacára.

Egészen felpörögtem attól, hogy találkoztam a riportalanyommal. A Time magazin Év embere-szavazásán második lett. A világon jelenleg zajló legnagyobb háború vezető parancsnoka. Stanley McChrystal, becenevén Nagy Stan, a Pápa, COMISAF (Commander of International Security Assistance Force – A Nemzetközi Biztonsági Közreműködő Erők parancsnoka), a Főnök, M4, Stan, McChrystal vezérezredes és Uram. „Rocksztár”, ahogy a beosztottjai nevezték.

Duncan mutatott be minket egymásnak.

– Michael írja a cikket a Rolling Stone-nak – mondta.

– Köszönöm, hogy fogadott, uram, igazán nagy megtiszteltetés – mondtam.

– A cikk nem érdekel – mondta McChrystal –, csak legyek a címlapon.

Eltöprengtem. Félig-meddig viccelt. Valami csattanóssal akartam válaszolni, vagy legalábbis valami viccessel próbálkozni. Fogalmam sem volt, ki lesz majd a borítón. Egy írónak ritkán van beleszólása az ilyen döntésekbe. Először Bono jutott eszembe, de aztán igyekeztem valami frissebbel előrukkolni…

– Maga és Lady Gaga között fog eldőlni.

A kísérete abbahagyta a beszélgetést. Volt rá esély, hogy kínosra fordul a helyzet. Vajon túllőttem volna a célon? Tiszteletlen voltam? Mit akartam én itt? Ki ez a kölyök? Hogyan fog reagálni a Főnök?

McChrystal rám nézett, és elmosolyodott.

– Betehetnek Lady Gagával egy szív alakú kádba – mondta. – Esetleg néhány rózsaszirommal együtt. Csak legyek a címlapon, hogy a fiam végre tiszteljen.

(A fia egy zenekarban játszott.)

Mindenki nevetett.

McChrystal és a többi tiszt elindult a szobák felé, hogy felkészüljenek a ceremóniára.

Én az előtérben maradtam, és rendeltem még egy kávét.

4. „MEGSZEPPENT A TÁRSASÁGTÓL”

WASHINGTON, 2009. JANUÁR–FEBRUÁR

Elnöksége első tíz napja során Obama ellátogat a Pentagonba. Az első emeleten van egy Tartály nevű szoba. Szent hely, itt tárgyalják meg az ország komoly ügyeit. Itt zajlanak a „szigorúan titkos beszélgetések”, ahogy az amerikai katonai képviselők nevezik. A Tartály onnan kapta a nevét, hogy eredetileg a pincében volt, akkor még egy olyan terem volt, amilyeneket a Dr. Strangelove című filmben lehet látni, de manapság már az emeleten van az E-gyűrűben, benne egy nagy, natúr asztallal és bőrfotelekkel. Legendás hely, ahova Bob Gates védelmi miniszter igyekszik minden héten egyszer elzarándokolni. (Rumsfelddel ellentétben, aki inkább magához rendelte a tábornokokat. Gates bölcsebb, ő úgy járul eléjük, „mintha a Keresztapa gyűrűjét jönne megcsókolni”, állítja egy pentagonos forrás.)

Az elnök beszélget a vezérkarral, többek között Mike Mullen admirálissal és még vagy tíz másik rangidős tiszttel, köztük egy Stan McChrystal nevű háromcsillagos tábornokkal (vagyis altábornaggyal). Gates Obama nyomában. McChrystal visszaemlékezése szerint az elnök kicsit feszült, nem úgy viselkedik, mint egy erős vezető. „Mintha megszeppent volna a társaságtól”, állítja egy magas rangú bennfentes, aki részt vett a találkozón. Szerinte úgy viselkedett, „mint egy demokrata, aki egy republikánusokkal teli szobába sétált volna be”. Az illető még azt is megjegyzi, hogy „látni lehetett rajta, hogy feszélyezett”.

Obama hibája, hogy lenyűgöző jelleme ellenére kényelmetlenül érzi magát a hadsereg körében, jegyzi meg McChrystal. „Rosszul olvasta az embereket”, folytatja a fentebb említett bennfentes. „Azt akartuk, hogy vezessen minket. Lehettünk volna a golfütő a kezében.” (McChrystal hasonló benyomásról számol be a stábjának, szerinte Obama „megszeppent volt, és kényelmetlenül érezte magát”.)

Obama nem érti a katonai kultúrát, mondják négyszemközt magas rangú tisztek. Nem érzik úgy, hogy kedvelné vagy támogatná őket. Gyengeséget látnak benne. Obama nem érzi a dolgokat. Sok a kérdés a legmagasabbtól a legalacsonyabb rangokig. Puhány. Barack Hussein Obama. Az egyik tengerészgyalogos egység azt tanította egy kis afgán kölyöknek, hogy a fekete tengerészgyalogos-nőt „mosómedvének” vagy „Obamának” szólítsa. Néhány fehér katonától hallottam, hogy niggerként hivatkoztak rá, talán csak a sokkhatás kedvéért. A faji dolog közrejátszik. Meg a Nobel-békedíja. Vannak katonák, akik azt mondják, hogy természetesen imádják, és hogy ő a legjobb, mindenkinek rá kellett volna szavaznia. Vegyes a fogadtatása.

Az, hogy Obama demokrata, a vezérkarban mindig kétségeket ébreszt. A Pentagon tele van republikánusokkal. Hosszú nyolc év állt mögöttük, és az utolsó három védelmi miniszter mind republikánus volt. Egy népszerű vicc így szól: Egy katona beszáll egy liftbe Nancy Pelosi, Harry Reid és Oszáma bin Láden mellé. Megnyomja a harmadik emelet gombját. A pisztolyában két töltény van. Kinyílik az ajtó: Pelosi két golyót kapott, Reidet és Bin Ládent megfojtották.

Egy CBS-es sportkommentátor elmondja a viccet odahaza egy újságban, és botrány lesz belőle. Nyilvánosan bocsánatot kell kérnie. Elmondja ugyanezt a viccet egy laktanyai fellépésén a tengerentúlon, és a katonák jót nevetnek rajta. Egyszer próbaképpen elmesélem a viccet egy bevetésen lévő csapatnak: mindenki jót röhög.

A demokratákat könnyebb vegzálni.

Obama ellenezte az iraki inváziót, „ostoba háborúnak” nevezte. Természetesen igaza van, és okos, sőt helyes döntés volt ellenezni, de… mivel nem támogatta az iraki háborút, nem támogat minket sem. Vagy valami ilyesmi. Feltételezett hadseregellenes kisugárzása politikai sebezhetőség. McCain meg is próbálja kihasználni a kampány alatt, előrukkol egy sztorival, ami szerint Obama nem találkozott a sebesült veteránokkal németországi útja során. A sztori nem igaz, de talán van benne valami.

Obama még elnökjelöltként, 2008 nyarán ellátogat Afganisztánba és Irakba is. Kabulban hősként fogadják, elmegy a követségre, aztán az ISAF-hez. A táborban elterjed a hír, hogy Obama itt van, és mire az ISAF-hez ér, egy tucatnyi katona vár rá, hogy lássa. Lepacsizik a bámészkodókkal, fotózkodik. A kabuli utat leszervező katonai tisztviselő szerint nagy sikert arat. Ezután Bagdadba megy, előtte megáll az amerikai követségnél, Szaddám régi palotájában. A követségi személyzet és az iraki tisztek óvatosak, szerintük csak a kampány miatt csinálja. A bagdadi követség még Bush birodalma, John McCain hazai pályája. Nem feltétlenül Obama terepe.

A követségen beszédet mond a főcsarnokban, ahol van egy Green Beans kávézópult. A hely tömve van, még soha nem volt ennyi külügyes egyszerre egy beszéden. A fellépés után, már hallótávolságon kívül, elkezd panaszkodni. Egy követségi alkalmazott szerint, aki segített megszervezni a bagdadi utat, egészen nem obamásan viselkedett. Megkérik, hogy fotózkodjon még egy kicsit a katonákkal és a személyzettel. Dedikáltatni akarják vele a könyvét. „Nem akart több katonával fotózkodni, panaszkodott is miatta – mondja egy külügyes. – Nézze, alig vártam, hogy találkozzak vele, szerettem volna kedvelni. Mondjuk úgy, hogy ezután lehullt a szememről a fátyol. Ezek az emberek mindennap harcolnak, háború van, gürcölnek, és még egy kurva fotót sem akar csinálni velük?”

Vitába szállok vele: biztosan kemény menetrendje volt. Biztosan csak fáradt volt, feszült, és kieresztette a gőzt.

A követségi alkalmazott nem veszi be: arra az egy napra, amíg Bagdadban van, mindegy, milyen fáradt vagy stresszes, össze kéne kapnia magát. Nem kellett volna rinyálnia egy fotózkodás miatt. Obama „a legnyafogósabb kongresszusi képviselő”, akit valaha fogadnia kellett Bagdadban, mondja a külügyes. Pedig tucatnyival volt már dolga. A követségi személyzet tagjai a látogatás után beszélgetni kezdenek: „Bennem van a hiba, hogy nem voltam lenyűgözve Obamától?” A személyzet tagjai bólogatnak: „Azt hittem, csak engem zavart”, mondogatják. A külügyes ennek ellenére Obamára szavaz. Ezen az útján találkozik Obama Petraeus vezérezredessel, akiből megpróbálja kihúzni, milyen gyorsan tudná kivonni a csapatait Irakból.

Ilyen és ehhez hasonló történetek keltenek kétségeket a vezérkarban Obamával kapcsolatban: ő generációja legtehetségesebb és legtermészetesebben viselkedő politikusa, de nem érti a hadsereget, nem érzi a kultúrájukat, nem érti a háborúikat. A háborúk számára csak kampánytémák. Az iraki és afganisztáni konfliktusokhoz való elsődleges viszonya kimerül annyiban, hogy hogyan befolyásolják a választási esélyeit. Az iraki háborúval kapcsolatos ellenkezése alapozta meg a jelöltségét, és különböztette meg a másik két demokrata jelölttől, akik támogatták az iraki háborút. Javítani akarja a nemzetbiztonsági megítélését, ezért azt mondja, hogy Afganisztánra, „a jogos háborúra” fog fókuszálni. Ez az ígéret jól veszi ki magát a kampány során. Nem volt katona… és akkor mi van? Reagan sem volt az, és igazából Bush sem. Eljátszották a szerepet. Mondogatták, hogy „uram, igen, uram!”, és a katonaság szereti az ilyesmit. Bush megadta a vezérkarnak, akit akartak, a tábornokok pedig szerették megkapni, amit akartak.

Obama tisztában van a gyengeségével, ahogy azt második emlékiratában is megemlíti: „A republikánusok egyre inkább úgy emlegetik a demokratákat, mint akik gyengék a védelemben.” Ez a demokraták évtizedes problémája. Állítólag nemzetbiztonsági fronton puhányok, mióta Trumant megvádolták azzal, hogy „elveszítette Kínát”. Persze ez mind baromság, és történelmileg is önpusztító, de komoly következményei vannak, miután három egymás utáni demokrata vezetőség is kezét-lábát törve igyekezett bebizonyítani, hogy tudnak keményen is játszani. Truman nem indulhatott az újraválasztásáért, mert vesztésre állt Koreában (azért kellett bevonulnia Koreába, hogy ne veszítsük el!); Kennedynek Richard Nixont kellett túllicitálnia a hidegháborúban, hogy megszerezze a posztot. Johnsonnak Vietnamot nem lett volna szabad elveszítenie, ezért még mélyebb verembe ásta magát, és tönkretette az elnökségét. („Nem hiszem, hogy érdemes harcolni, és nem hiszem, hogy ki tudunk bújni belőle. Ez a legnagyobb káosz, amit valaha láttam” – mondja Johnson 1964-ben, egy évvel azelőtt, hogy több százezer katonát rendel Saigonba.) Carter… a picsába! Az irániak szívatják, Reagan pedig titkos megállapodást köt velük, még fegyvereket is ad nekik… de ez nem számít. Clinton a hadsereg legszörnyűbb félelmeit váltja valóra: megúszta a besorozást, be akarta engedni a buzikat, füvezett, és kigúnyolták, amikor rakétákkal próbálta megölni Bin Ládent.

Obama tanácsadói úgy vélik, bizonyítania kell, hogy igazából nem háborúellenes, komolyan beszél, és képes megvédeni Amerikát. (Emlékszik még valaki Hillary Clinton hajnali három órás telefonhívásos reklámjára?) Remélik, hogy a nemzetbiztonsági tanács kétpárti konvenciói szerint fog játszani. Obama az elnöki kampány alatt hangsúlyozza, hogy „szem elől tévesztettük” az afganisztáni helyzetet, és a jövőben erre kell összpontosítanunk. Nem győzi hangsúlyozni, hogy „nem minden háborút ellenez”.

Januárban McKiernan erősítési kérelme ott hever Obama asztalán. A három korábbi felülvizsgálat után Obama is kér egyet. Bruce Riedel terrorizmus-szakértőt kérik fel a megírására. Február 17-én, egy hónappal a Pentagonban tett látogatása után Obama nyilatkozatot tesz közzé. Mióta hivatalba lépett, ez az első jelentősebb megnyilvánulása a háborúval kapcsolatban. Bejelenti, hogy tizenhétezer katonát küld Afganisztánba, és ezzel jóváhagy egy „hónapok óta porosodó” kérelmet, vagyis az előző kabinetre hárítja a felelősséget a késedelemért, és ezzel indokolja a létszámnövelést. Kiterjeszti a háborút Pakisztánra is, elnöksége első évében ötvenötre növeli a dróntámadások számát, ami majdnem a duplája annak, amit Bush az előző négy évben végrehajtott.

Azonban sem Obama, sem a tanácsadói nem fogják fel, hogy ez a tizenhétezer katona csak a kezdet. A tizenhétből egy hónap múlva huszonegy lesz. McKiernannek még egy kilencezres kérelme is van, az eredeti kérvénye részeként, de a hozzá közel álló személyzetének azt mondja, csak ennyire van szüksége, hogy elvégezze a dolgát. Úgy gondolja, Afganisztán nem is bírna el sokkal több katonát. McKiernan, az elnök szövetségese, nem fog erőltetni még egy masszív erősítést. A Pentagonban többen nem így látják a helyzetet. Arra a háborúra, amit ők elképzeltek, huszonegyezer ember nem elég, de még harminc sem. A Pentagon több katonát akar, és nekilát, hogy megtalálja a módját a megszerzésüknek.

5. DIADALÍV

PÁRIZS, 2010. ÁPRILIS 15.

McChrystal kísérete a Westminster előtt várakozott. Egy szürke kisbusz állt meg a járdánál. A személyzet beszállt, és elfoglalta a helyét. Egy sötétkék Peugeot állt mögötte, amiből egy francia tábornok szállt ki elegáns, szürke egyenruhában, aranyrojtokkal. McChrystal és a felesége, Annie, egy barátságos és fitt, ötvenes nő, aki elugrott Párizsba meglátogatni a férjét, beszálltak a kocsiba.

Én a kisbuszhoz mentem, de már nem volt benne elég hely.

Duncan leintett egy taxit.

– Majd követjük őket – mondta, és beszálltunk. – Arc de Triomphe, s’il vous plaît.

A sofőr a gázra lépett, és besoroltunk a forgalomba.

– Jópofa dolog követni egy kocsit, amiről tudjuk, hogy amerikai katonatisztek ülnek benne – mondta Duncan.

– Mint egy hidegháborús jelenet – mondtam.

Duncan a BlackBerryjére nézett.

– Két francia újságírót elraboltak Kabul mellett – mondta. – Interjút készítettek volna McChrystallel, és egy nappal előtte elrabolták őket. Ez egy kicsit problémás. A franciák hajlandók váltságdíjat fizetni, és ezt a tálibok is tudják.

– Felmerült már a megbeszéléseken?

– Igen, röviden.

A franciák váltságdíj-fizetési hajlandósága bosszantotta az amerikaiakat. Az amerikaiak szerint az emberrablók kifizetésével az európaiak csak tovább ösztönzik az emberrablásokat, ami akkora bűnnek számított a szemükben, mintha terroristákkal tárgyaltak volna. Amerikai illetékesek szerint a franciák 2008-ban egy incidens során azért veszítettek el tíz katonát, mert leálltak a védelmi pénz fizetésével a táliboknak. A tálibok körülvették őket, és rájuk támadtak. Jellemző tünete volt ez az amerikaiak és az európaiak közötti nézeteltéréseknek: olyan volt, mintha az európaiak nem akartak volna harcolni a háborúban.

Duncan felsorolt egy rakás „fenntartást”, amit az országok korlátként szabtak az afganisztáni közreműködésükért cserébe. Ezek közül én is hallottam már egy csomót. A NATO eredetileg vagy nyolcvanhárom kikötést tett, ami komoly feszültséghez vezetett az amerikai és a brit katonák között. Az amerikaiak szerint a NATO-szövetségesek többségének Brüsszelből kellett jóváhagyást kérnie a legegyszerűbb műveletekre is, beleértve az olyan dolgokat is, mint az orvosi mentőhelikopter kérése, állította Duncan. A szabályok bizarr kulturális sztereotípiákat erősítő abszurditások voltak. A hollandok nem voltak hajlandók napi nyolc óránál többet dolgozni. Az olaszoknak és a spanyoloknak azt tanácsolták, hogy ne vegyenek részt harci műveletekben. Egy másik ország kábítószer-ellenes műveletekben nem volt hajlandó részt venni. Egy másik meg csak kábítószer-ellenes műveletekben volt hajlandó részt venni. Voltak, akik a havazás beállta után nem harcoltak, a törökök nem hagyták el Kabult, egy másik ország nem engedett afgán katonákat felszállni a helikoptereire. A dánok szolgálati ideje csak hat hónapig tartott. A németek nem hagyhatták el a bázisaikat sötétedés után, Berlinben pedig a vezérkar nem volt hajlandó háborúnak nevezni a műveleteket. Szerintük „humanitárius misszión” voltak. Az amerikai katonáknak egy sor gúnynevük volt az ISAF, a Nemzetközi Biztonsági Közreműködő Erők angol rövidítésére: I Suck at Fighting (béna vagyok harcban), In Sandals and Flip-flops (szandálosok és strandpapucsosok) és I Saw Americans Fight (láttam amerikaiakat harcolni).

– Szóval, mi ennek az eseménynek a célja?

– Ez olyasmi, amit a tábornokoknak meg kell tenniük – felelte Duncan. – Zárkózott alak, az ilyesmi feszélyezi. Őszintén szólva, szívesebben lenne Afganisztánban.

Francia katonák álltak szabályos alakzatban a Diadalív előtti téren: francia tengerészek, tengerészgyalogosok, katonák és rendőrök. Egy katonazenekar játszani kezdett, amint McChrystal kilépett az autóból, hogy seregszemlét tartson, és megkoszorúzza az ismeretlen katona sírját. Az utca túloldalán turisták bámészkodtak. A zenekar a La Marseillaise-t játszotta.

Nem sok minden történt, amiről érdemes lett volna írni, gondoltam. Majd ott lesz Normandia.

Duncannel gyalog indultunk vissza a szállodába.

– Lefújták a normandiai utat – mondta.

A picsába. Ezért jöttem el egészen idáig, a normandiai képekért.

– Most, hogy itt vannak a feleségek, és az afganisztáni műveletek felpörögtek, úgy döntöttek, jobb lenne Párizsban maradni.

– Ja, oké – mondtam. – Nekem jó.

Normandiának lőttek. Igazából nem volt jó, de nem tehettem semmit. Tapasztalataim szerint az ilyen riportutak sosem a terv szerint alakultak, különösen, ha a hadsereggel volt dolga az embernek. Szinte mindig akadt valami baki, logisztikai katasztrófa, hosszas késlekedés vagy a beígért interjú, ami végül nem jött össze. Az egyetlen lehetőség az volt, hogy az ember sodródott az eseményekkel, és megpróbált kihozni belőle egy másik anyagot.

A szállodába visszaérve Duncan felvitt a harmadik emeletre, a 314-es szobába.

A lakosztályt műveleti központtá alakították át, ahonnan utazás közben is lehetett foglalkozni a háborúval. McChrystal nagyjából tízfős kísérete is itt gyülekezett. Ray, a kommunikációs szakember vagy tizenöt Panasonic Toughbook laptopot rakott ki az asztalra. Kék kábelek hálózták be a padlót, a gépeket műholdas vevőkhöz kapcsolták, amelyeken keresztül kódolt és bizalmas üzeneteket válthattak telefonon és e-mailben.

Duncan bemutatta a csapat többi tagját.

Mike Flynn vezérőrnagyot generációjának egyik legzseniálisabb hírszerző tisztjeként tartották számon. Ez volt a negyedik alkalom, hogy McChrystal kettes számú embereként tevékenykedett. Ír származású volt, inas, fekete hajába néhány ősz szál keveredett. „Betépett patkány”, mondta róla a személyzet egyik tagja, arra utalva, amit a többiek poénkodva csak súlyos figyelemhiányos viselkedésként írtak le. („Nem akarnál az asszisztense lenni – figyelmeztetett Duncan. – Gyorsan fogyasztja őket.”) Kilencfős családban nőtt fel, fiatalon keményen bulizott, rendszeresen berúgott, és csak kis híján kerülte el, hogy komolyabb bajba kerüljön. Az ilyen fiatalokra jellemző pályafutást járta be: csatlakozott a sereghez, és otthonra talált a katonai hírszerzési részlegen. Pályafutása során az érdeklődése változatosnak bizonyult: hawaii tartózkodása idején megtanult szörfözni, a nyolcvanas évek közepén telekommunikációs diplomát szerzett. Az iraki és afganisztáni háborúk kezdete óta az ország legfontosabb titkainak tárháza lett, a terrorellenes háború kényes információinak lét lábon járó lexikona: kiket akartunk megölni, kiket öltünk meg, melyik országban végeztünk velük. Kollégái ugyanakkor kissé indiszkrétnek is tartották. Flynn úgy gondolta, hogy az információt minél szélesebb körben meg kell osztani, ami váltás volt a hagyományos bürokrata gyakorlathoz képest a hírszerző berkeken belül. Ők szerették összeharácsolni a legfinomabb információmorzsákat. Amíg a Pentagonban dolgozott, még az „ütött-kopott tragacsa” ajtaját sem zárta, ahogy a felesége mesélte. Flynn nem félt attól, hogy valaki veszi a fáradságot, és ellopja a régi magnószalagjait. Amikor velem beszélgetett, szinte láttam, ahogy pattognak a szikrák agya titkos és nyilvános információkat feldolgozó fele között.

Duncan Mike Flynn öccsére mutatott. Charlie Flynn ezredes Ray válla fölött bámulta egy laptop képernyőjét. Elég szokatlan volt, hogy egy testvérpár ugyanannak a tábornoknak a kíséretében szolgáljon. Kezdtem úgy érezni, hogy McChrystal amolyan tágabb értelemben vett családként kezelte a személyzetét, és olyan emberekkel vette körbe magát, akiktől abszolút lojalitásra számíthatott. Bár Charlie a bátyja alacsonyabb, zömökebb változatának tűnt, személyiségük homlokegyenest eltérő volt. Mike könnyelműnek és kreatívnak tűnt, olyan embernek, aki eljut A-ból C-be és C-ből B-be, miközben feltérképezi a pakisztáni tálibok ellenállási hálózatát, aztán elfelejti, hová tette a szendvicsét. Charlie A-ból B-be akart eljutni, méghozzá minél hamarabb, a többi le volt szarva. Charlie a sorkatonaságot választotta a hírszerzés helyett, a fizikait a szellemi helyett, most pedig McChrystal ügyvezető tisztje volt, vagyis az elsődleges feladata az lehetett, hogy a Főnök tartsa a menetrendet. Charlie szól, hogy mikor fejezzem be az interjút McChrystallel. Onnan fogod tudni, hogy vége, mondta Duncan, ha Charlie homlokán dagadni kezd egy ér.

Egy szemkápráztatóan fehér haditengerészeti egyenruhás, középkorú férfi üldögélt az egyik székben, és egy papírköteget olvasgatott. Ő volt Gregory Smith ellentengernagy, az ISAF kommunikációs igazgatója. Droopy kutyát juttatta eszembe a klasszikus rajzfilmekből. Duncan elmagyarázta, hogy Smith az ő belső riválisa McChrystal médiastratégiája kapcsán. Duncan civil alvállalkozó volt, Smith katonai sajtóreferens. Rendszeresen vitatkoztak azon, mi a legjobb módja a sajtó kezelésének. Az utóbbi években a Pentagon egyre inkább a valódi médiatapasztalattal rendelkező, Duncan-féle civil médiaszakértőkre kezdett támaszkodni a katonai közügyi tanácsadók helyett. (A hagyományos katonai közügyi kapcsolatok – a sajtó lepattintása, a silányan megfogalmazott közlemények és az egyértelműen hamis állítások – olyan kínossá váltak az iraki háború alatt, hogy a Pentagon több milliárd dolláros projektbe kezdett a médiastratégiája átszervezésére. Ennek keretében vették fel a Duncanhez hasonló embereket, aki régebben a CNN-nél volt producer. A Pentagon közügyi részlege körülbelül huszonhétezer embert foglalkoztatott, és évente 4,7 milliárd dollárt költöttek rá.) Manapság már teljesen normális volt, hogy minden tábornoknak saját médiaszakértői vannak, némelyiknek akár hatfős kísérete is, hogy így erősítsék a médiaprofilját.

Smith nevét már ismertem a sajtóból. Ha az ISAF-nek olyan komoly sajtóorgánumra kellett reagálnia, mint a Washington Post vagy a New York Times, az ember általában az ő nevét találta a tipikusan banális idézetek alatt. Nemrégiben ráadásul összetűzésbe keveredett egy népszerű szabadúszó újságíróval, Michael Yonnal. Yont nagyon is hadseregbarátnak tartották, de aztán kitették egy beágyazott riporteri posztról. Bosszúból Smitht és egész közügyi csapatát „őrült majmoknak” titulálta, Smitht pedig „az egyik majomnak a sok közül”. Azzal vádolta meg, hogy „lejárató kampányt” folytat ellene. „Ha a vezérkar legközelebb az afganisztáni rossz sajtójukról panaszkodik – írta Yon a Facebook-oldalán áprilisban –, emlékezzetek rá, hogy McChrystal és csapata nem volt képes megbirkózni egy fegyvertelen újságíróval sem… hogy fog így elbánni a tálibokkal?”

McChrystal stábjának fiatalabb tagjai ki-be járkáltak a lakosztályból: Casey Welch őrnagy, harminckét éves, klasszikus középnyugati külső, McChrystal szárnysegédje. Kosh Szadat az afgán különleges alakulat kommandósa volt, és a másik szárnysegéd. Őt a külsőségek kedvéért hozták el Európába, hogy jó látszatot keltsen a találkozókon és sajtóeseményeken. (McChrystal meg akarta mutatni, hogy az afgánok is a háború részei, ezért megérdemeltek egy fontos helyet a kíséretében.) Rajtuk kívül ott volt még Dave Silverman őrnagy a haditengerészet SEAL-csapatából, aki Bagdadban dolgozott McChrystal alatt, és egy különleges alakulatot vezetett, amelynek feladata az al-Kaida-tagok elfogása volt Irakban.

Egy idősebb, öltönyös-nyakkendős férfi lépett be köszönés nélkül. Kopaszodott, és hűvös aura lengte körül, amihez hozzátett, hogy a ruhái egy ideje már biztosan nem láttak vasalót.

– Ő Jake – mondta Duncan. – Egy pöcs.

Jake McFerren nyugalmazott ezredes McChrystal régi barátja és bizalmasa volt. Szobatársak voltak a West Point Egyetemen, és végül a legfőbb politikai tanácsadója lett.

McChrystal a szomszédos lakosztály ajtaján keresztül érkezett. Megszabadult az egyenruhájától, és kék inget és nyakkendőt húzott, amolyan hétköznapi civil viseletet. Leült az asztalhoz.

– Vezérezredes úr, van annyi ideje, hogy Michael feltegyen önnek néhány kérdést?

– Csináljuk.

Elindítottam a diktafont.

– Ez élő vonal? – kérdezte McChrystal egy telefonra mutatva, amit Ray telepített nemrég.

– Ray, ez élő vonal? – ismételte meg a kérdést Duncan.

– Igen, uram.

– Muszáj élőnek lennie? Nem akarok egy nyitott telefon előtt beszélgetni.

Duncan letette a kagylót.

Leültem a tábornok mellé, és beletúrtam a jegyzeteimbe. A karrierjével és a családi életével akartam kezdeni. Először megkérdeztem, volt-e kocogni reggel. McChrystal egyik jellegzetes ismertetőjegye a fitnesszel kapcsolatos megszállottsága volt, ezt emelte ki minden életrajz, amit olvastam róla. Rendszeresen tíz-tizenkét kilométert futott. Amikor egy rövid ideig New Yorkban dolgozott a Külkapcsolati Tanácsnál, futva tette meg az utat brooklyni lakásától az irodáig. Ez a megszállottsága minden róla írt életrajz fő eleme lett. Az újságírók a keménység és elszántság jelének látták, ami által képesnek bizonyult megnyerni egy háborút.

– Igazából túrázni jobban szeretek. Ma reggel elsétáltam a Louvre-ig, aztán le a folyóhoz, és Voltaire régi házánál jöttem vissza.

Beszélt az apjával, Herberttel való viszonyáról is. Apja Koreában harcolt, majd Vietnamban előbb zászlóaljat, aztán dandárt vezetett. Herbert McChrystal 1945-ben végzett a West Pointon, McChrystal 1976-ban. Saját karrierjét így képzelte el: „Tényleg úgy éreztük, hogy egy békés korszak nemzedéke vagyunk” – mondta, összevetve saját fiatalkorát apja generációjáéval. „Sosem hittem volna, hogy tábornok lesz belőlem, és sosem hittem volna, hogy tábornokként fogok háborút vívni.”

Duncan ravaszul közbevágott, hogy terelgesse a témát.

– Michael május elején egy hétre Kabulba jön – mondta. – Velünk fog tartani. Már a következő pár napban írni fog valamit. Eredetileg Normandiába akartuk elhívni, de megváltozott a terv. Mi a tanácsod, milyen kérdéseket tegyen fel a stábodnak a következő pár napban? Velük is sok időt fog eltölteni.

– Ez jó ötlet – mondta McChrystal. – Próbálja megérteni őket. Ki kivel van kapcsolatban? Így csináljuk ezt a tálibokkal és az al-Kaidával is. Ki volt ott az esküvőn? Az ilyesmi sokat elmond a szervezetekről, többet, mint egy táblázat.

Még vagy nyolc percet tudtunk beszélgetni, amikor – ahogy Duncan is megjósolta – Charlie Flynn homlokán elkezdett dagadni egy ütőér.

– Mennie kell – mondta Charlie. A tábornok fontos vacsorán vett részt.

McChrystal hátradőlt. Duncan mesélte, hogy a tábornok utálta az ilyen eseményeket: a vacsorákat, ceremóniákat, diplomáciai hajbókolást.

– Hogy sikerült rám lőcsölni egy vacsorameghívást? – kérdezte.

– A pozíciójával jár, uram – felelte Charlie.

McChrystal hirtelen megfordult a székében.

– Hé, Charlie, ez is a pozíciómmal jár? – mutatott be Charlie-nak, aztán felállt.

– Mi a helyzet a kandahári robbantással? – kérdezte McChrystal, visszatérve a háborúra.

– Két halott, de még nincs megerősítve – válaszolta Charlie. (Végül három civil halott és tizenhét sebesült lett a mérleg.)

McChrystal még egyszer körbenézett a szobában.

– Inkább rúgatnám szét a seggem egy szobányi emberrel, mint hogy elmenjek erre a vacsorára – mondta, majd hatásszünetet tartott. – Sajnos ebben a szobában senki sem lenne képes rá.

Azzal kivonult.

– Kivel vacsorázik? – kérdeztem Dave-et, a SEAL-est.

– Valami francia miniszterrel – mondta Dave. – Buzulás az egész.

Heteket töltöttem az ország legrangosabb tisztjeinek társaságában, de ilyen dumát még sosem hallottam. Az ilyesmi a fronton volt szokás, de nem a vezérkarban, ahol a semlegesség és a diszkréció gyakran felülírta a tarka nyelvezetet és obszcén gesztusokat, legalábbis az újságírók előtt. Pontosan kikkel is állok itt szemben?

– Egyébként, Mike – tette hozzá Dave –, kizárt, hogy szét tudná rúgni a seggem.

6. „ERŐSZAKOS CSELEKEDET”

KABUL ÉS WASHINGTON, 2009. JANUÁR–MÁJUS

Januárban David McKiernan tábornok e-mailt kap a Fehér Házból. Új nagykövetet keresnek Kabulba, William Wood helyére, akit még Bush jelölt ki. Vegyi Bill (így nevezik a követségi alkalmazottak) megszállottan irtani akarja a mákot, ahogy a kokacserjével is tette kolumbiai szolgálata idején. Vegyi Bill a földbe állította a nagykövetséget. Az ott töltött ideje alatt az AmorGroup North America magánhadserege keményen bulizik, „deviáns eseményeken” vesz részt, amelyek „az elmúlt másfél év során történtek, és nem elszigetelt esetek voltak” – állítja egy kormányzati felügyelőcsoport. A zsoldosok viselkedéséből idővel címlapsztori lesz, amikor a saját magukról készített partifotók felkerülnek az internetre. Az őrök által fogyasztott italnak beceneve is van: vodka-segg feles. Az egész világ megcsodálhatja a részeg és túlfizetett kopasz férfiakat, amint borotvahabot kennek egymás farkára.

Wood olykor maga sem veti meg a koktélokat, amit az iszlám kultúrában szintén nem néznek jó szemmel. Az amerikai katonatisztek sem mindig elégedettek vele. Egy másfél órás követségi tanácskozás során, amelyen egy kongresszusi delegáció is részt vett, eltűnik tizenöt percre. Amikor visszatér, az egyik résztvevő szerint „jókedvű”, McKiernan szavába vág, megszakítja a kongresszusi delegációt is. A találkozó után McKiernan azt mondja az egyik stábtagjának, hogy soha többet nem akar „arra a követségre menni”. Ennek azonban mind semmi köze ahhoz, hogy miért váltják le Woodot, aki akkor már két éve Kabulban volt.

A Fehér Ház McKiernan véleményére kíváncsi, hogy ki vegye át Wood helyét. Mit szólna Karl W. Eikenberryhez?

Eikenberry altábornagy volt, két szolgálati turnust húzott le Afganisztánban, másodikként 2005-ben a teljes ottani amerikai haderő parancsnokaként. Amíg a többi tiszt a sikereiket domborította ki Afganisztánban, Eikenberry a tálibok megerősödésére figyelmeztetett.

Szeptember 11-én a Pentagonban volt, amikor a repülőgép belecsapódott az épületbe. Azt állítja, majdnem meghalt, csak a megerősített, speciális üveg védte meg. Belefutott egy titkárnőbe, aki egy másik tábornok ajtajára mutatott. „Zárva van!”, sikította a nő. Eikenberry berúgta az ajtót, és megmentette a tábornokot. Igazi hollywoodi akció volt. Egyébként nem igazán néz ki hősnek. Oldalra fésült, gondosan elválasztott haja van, úgy fest, mint egy utazó enciklopédiaárus, aki tudja, hogy a Wikipedia hamarosan munkanélkülivé teszi. Értelmiségi alkat hírében áll, okos, a Harvardon és a Stanfordon szerzett mesterfokozatot, a Nancsingi Egyetemen pedig felsőfokú diplomát kínai történelemből.

McKiernan azt válaszolja, hogy szerinte Eikenberry nem jó választás. Nyugdíjba kellene mennie a hadseregből, hogy elvállalhassa az állást, és McKiernan úgy gondolja, nem jó ötlet, ha két katonatiszt (még ha az egyik nyugalmazott is) kerül így egymás mellé. Szerinte fölösleges vitákhoz és kakaskodáshoz vezethet. Szerinte az amerikai nagykövetnek egy civil karrierdiplomatának kellene lennie. Karzai sem szereti Eikenberryt. „Több ezer órát” dolgoztak együtt, állítja egy követségi forrás, és legutóbb nem jöttek ki jól.

2009. január 27-én a Fehér Ház bejelenti a választását, a New York Timesnak szivárogtatják ki a nevet: Karl W. Eikenberry.

Utólag visszatekintve, a McKiernanhez közel állók szerint a tábornok felülbírálása ebben a kérdésben már aggasztó előjele volt annak, hogy McKiernan elveszítette washingtoni támogatottságát. (Nem foglalkoznak vele komolyabban, mert igazából bárki jobb, mint Wood.) McKiernant meglepi, milyen kevés figyelmet kapott az elnöktől: 2009 első három hónapjában, amíg a Fehér Ház felméri az afganisztáni helyzetet, csak kétszer beszél Obamával.

Tavasszal felkerül a Time magazin 100 legbefolyásosabb embert összegyűjtő listájára. A hozzá tartozó cikket Wesley Clark nyugalmazott NATO-parancsnok írja: „Elképesztően higgadt stresszhelyzetben, tisztán gondolkodik, kemény és erkölcsileg is határozott.”

Ez McKiernan utolsó jó sajtója. A Pentagonban egyre hangosodik a leváltását akarók morgolódása. Vannak olyanok, akiknek nem tetszik, hogy csak harmincezer katonát kért, ráadásul a stílusa sem olyan, mint szeretnék. Márciusban videokonferencián keresztül tesz jelentést Mike Mullen admirálisnak, az egyesített vezérkar főnökének és Gatesnek. A tábornok válaszai nem nyűgözik le őket, állítják. „Gyenge volt – mondja nekem egy Gateshez és Mullenhez közel álló pentagonos forrás. – Nem pörgött. Ez a háború egy harcos játszmája, és McKiernannek ugyan jó tervei voltak, de nem volt bennük kreativitás és energia.”

Mullen első számú jelöltje McKiernan helyére Stanley McChrystal. Évek óta ismerte, és gondosan terelgette, bevezette az elit közegbe. Mullen volt az, aki bemutatta McChrystalt Mike Bloombergnek, New York akkori polgármesterének egy vacsorán, pár évvel korábban. (McChrystal később Bloomberg New York-i irodája mintájára építi ki afganisztáni parancsnoki központját.) Az elmúlt évben McChrystal ugyanannak a folyosónak a végén dolgozott a Pentagonban, ahol Mullen irodája volt, és lenyűgözte az admirálist a munkamoráljával. „Nem fél hétkor sétált be egy kurva mocha lattéval” – meséli egy pentagonos forrás. Mullen és Gates megállapodik McKiernannel, és Petraeus – a CENTCOM-os parancsnok, aki egykor a beosztottja volt – támogatja a lépést.

Gates áprilisban terjeszti a Fehér Ház elé a döntést. Gates nagy bottal jár. Ő a Bush-kormány legfontosabb maradványa, akire Obama is erősen támaszkodik, ha külpolitikai tanácsot kell kérnie. Mit gondol erről Bob Gates? – kérdezi gyakran az elnök. A Fehér Házban Yodának becézik, a Pentagon az ő Dagobah-ja. Zömök, kerek fejű, gondosan fésült, ősz hajú ember. Obama megbízik az ítélőképességében, és tiszteli három évtizedes tapasztalatát a védelem és a hírszerzés terén. Aláírja McChrystal kinevezését, elhiszi Mullennek és Gatesnek, hogy ő a legjobb választás.

Mullen április végén repül Kabulba, hogy közölje a hírt McKiernannel. Mullen is a régi idők gyermeke, tiszt és úriember. Meg akarja óvni McKiernant a szégyentől. Menj nyugdíjba, mondja neki, ez a legjobb megoldás. McKiernan azt mondja, ki van zárva: ki kell rúgnotok. Meg van döbbenve, leginkább azért, mert semmi rosszat nem csinált. Nem hanyagolta el a kötelességét, nem szúrt el semmit a hadszíntéren, nem szegült szembe paranccsal. Mullen azt mondja neki, hogy egyszerűen már nem ő a legjobb ember a feladatra. Másnap McKiernan régóta tervezett vakációra megy, tíz hónapja először. Azzal tölti a napjait, hogy aggódik, tényleg ki fogják-e rúgni.

Május 6-án, szerdán, egy Camp Eggers-i vacsora során az afgán kiképzőmisszió főhadiszállásán Gates megint McKiernan lemondását kéri. McKiernan ismét elutasítja. Azt mondja a védelmi miniszternek, hogy ígéretet tett az afgánoknak és a NATO-szövetségeseknek, hogy végigszolgálja velük együtt a teljes két évet. Gates azt mondja, ha nem mond le, kirúgja. A vezérezredes hajthatatlan, Gates pedig elbocsátja. „Kirúgott egy vezérezredest – mondja egy pentagonos forrás. – Ez agresszív lépés volt. Nem mutathattak rá, hogy elszúrt valamit, hibázott egy ütközetben, vagy hogy megtámadta Pakisztánt… csak az eligazításokon mutatott teljesítménye ingatta meg fokozatosan [Gates és Mullen] bizalmát.”

McKiernan kabuli főhadiszállásán lassan kiszivárog a hír. Május 9-én, szombaton eligazítást hív össze a Sárga Ház (így becézik az irodájának otthont adó épületet) egyik tárgyalójába. Körülbelül harmincan vannak a szobában. Senki sem tudja, mi készül. McKiernannek reggel Pakisztánba kell repülnie, azt hiszik, talán ezzel van kapcsolatban, mesélik azok, akik részt vettek a megbeszélésen.

McKiernan besétál a szobába. „Felmentenek a parancsnokság alól” – kezdi. Körülbelül öt percet beszél. Mialatt megköszöni a stábjának a szolgálatot, megáll. Kezd elérzékenyülni. Mond még egy utolsó köszönetet, aztán elhagyja a szobát. „Döbbenten ültünk ott – mondja az egyik résztvevő. – Senki sem szólt egy szót sem, vagy két percig.”

Május 11-én, hétfőn Gatest egy sajtótájékoztatón megkérdezik, hogy ez vajon McKiernan karrierjének végét jelenti-e. „Valószínűleg” – feleli. Brutális válasz ez egy tábornok harminchét éves szolgálatának végén. Gates megereszt néhány burkolt kritikát: Afganisztánnak „friss szempárra” és „friss gondolkodásmódra” van szüksége. „Új stratégiánk van, új küldetésünk és új nagykövetünk. Úgy vélem, új katonai vezetés is szükséges.”

Mióta Truman elnök leváltotta Douglas MacArthur tábornokot a koreai háború csúcsán, „ez az első alkalom, hogy háborúban álló parancsnokot leváltanak” – jegyzi meg a Washington Post.

A sajtó reakciója gyors és kegyetlen. Akit korábban a világ száz legbefolyásosabb embere közé soroltak, egy csapásra pancser, vesztes, valaki, aki nem veszi a lapot. Ez a mém gyorsan terjed a sajtóban és a blogokon: McKiernan régimódi, McKiernan nem érti, hogyan működnek a tábornokok manapság, McKiernan nem érti a felkelők elleni harcmodor lényegét. Ez a legnagyobb bűne.

A COIN (Counter Insurgency – Felkelés elleni hadviselés) a tálibok elleni taktikák gyűjtőneve, amely nagyon népszerű a hadsereg újgenerációs vezérkarában. A vád, hogy McKiernan nem érti a COIN lényegét, egyszerre lesújtó és hamis. McKiernan egész szolgálati ideje alatt felkelésellenes taktikát alkalmazott, helyi rendőri erőket segített felállítani, és arra buzdította a katonáit, hogy a civil lakosság tagjai között éljenek. Nem érti viszont, hogyan nyaljon be a sajtónak, nem pucsít be a szenátoroknak, és nem játssza olyan jól a bürokratikus játszmákat, mint a riválisai. Túl sokat ad Európára és a NATO-ra. Nem rázza fel eléggé a dolgokat, nem kockáztat eleget. Nem egy Dave Petraeus (a modern felkelés elleni hadviselés atyja, aki 2006-ban egy új katonai kézikönyv, az FM 3-24 szerkesztője volt, ami az amerikai tisztek COIN-bibliája lett). Nem egy Stan McChrystal, aki szintén feltörekvő csillag, és COIN-rajongó. Petraeus és McChrystal mindketten COIN-isták. Ezt a becenevet ragasztották a tisztikar azon tagjaira, akik szinte vallási lelkülettel tették magukévá a felkelésellenes hadviselés tanait. Az ő számukra McKiernan nem igazhitű.

McKiernan a „B csapat”, ahogy Mullen admirális fogalmaz később, és McChrystal „az »A csapat«”. McChrystal hűségesen szolgált a Pentagonban mint szóvivő, sikeresen vívott terrorelhárítási harcokat Irakban, bevágódott Rumsfeldnél, Bushnál és Cheney-nél, később pedig Mullennél és Gatesnél. Stan McChrystal érti a felkelésellenes hadviselést, és hamarosan meg is kapja az esélyt a rivaldafényben.

Június 2-án McKiernan felszáll a repülőre Kabulban. Stábjának főbb tagjai a hűség jeleként vele tartanak, amit a vezérezredes nagyra tart. A katonák meleg szavakkal búcsúztatják a bázison, több mint egy órát állnak sorba, hogy kezet rázzanak vele és elbúcsúzzanak. Hadseregbeli támogatói határozottan állítják, hogy kiszúrtak vele: bár a közvélekedés hirtelen ellene fordult, és azt hangoztatta, hogy McKiernan nem érti a lényeget, néhány hivatásos másként látja. Egy rangidős tiszt azt mondja nekem, hogy a kirúgásának nagyon kevés köze volt a képességeihez. A bürokratikus belviszályok és a hivatali politika lett a veszte. „McKiernan a rossz csapatban játszott – mondja egy bennfentes. – Nem Petraeus csapatában van, ellentétben McChrystallel. Az összes magas rangú vezető dinamikus és alkalmazkodóképes, az a gondolat, hogy McKiernan nem értette meg a COIN lényegét, egyszerűen nevetséges.” McKiernan a William & Marybe járt, nem a West Pointra – arra a katonai egyetemre, ahonnan a befolyásos tábornokok szorosan összetartó klikkje származik –, és lassan átvette a hadsereg irányítását: Petraeus, McChrystal és Ray Odierno vezérezredes Irakban mind a West Pointon végzett. Négyszemközt McKiernan azt mondja a barátainak, hogy Petraeus állt az eltávolítása mögött. (Petraeus persze a kollégái előtt tagadja, hogy köze lett volna McKiernan eltávolításához, de „nyilván ezt fogja mondani – jegyzi meg egy pentagonos forrás –, Petraeus támogatta az eltávolítását”.)

A seregben van némi visszhangja a történteknek, leginkább azon morognak, hogy Gates nem mutatott elég tiszteletet McKiernan felé, és eltávolításának okai nem igazán állnak össze. „McChrystal különleges alakulatos, sosem parancsolt ilyen nagy seregnek. Ez még gond lehet” – jegyzi meg nekem akkortájt egy rangidős katonai illetékes. McKiernan eltávolítása egy másik hivatalos személy szerint is „piszkos” húzás, amelynek az a célja, hogy népszerűséget szerezzenek, „hogy a fejcserével határozott lépést tegyenek a háború megnyerésére”.

A magasabb rangú pentagonos források egy másfajta dinamikáról számolnak be. A Pentagon titokban (bár nem is annyira titokban, kérdezzenek csak meg egy COIN-istát, mind ugyanezt fogják mondani) több katonát akar annál a huszonegyezernél, akiket Obama McKiernan rendelkezésére bocsátott. Ez még mindig jóval kevesebb, mint az a százezer amerikai katona Afganisztánban, akiket a pentagonos COIN-hívők minimálisan szükségesnek tartanak. McKiernan nem kért volna még több tízezer katonát és tengerészgyalogost. Egyszer már megküzdött a bővítésért, és úgy érezte, ha megkapja a további kilencezret, akkor elég embere lesz a győzelemhez. A kirúgásával ugyanakkor a Pentagonnak lehetősége nyílt „lenullázni a számlálót” – állítja egy forrás. A COIN-isták úgy érezték, ha McKiernan marad a helyén, nem kapják meg a kért katonákat, de egy „új küldetés” és egy „új katonai vezetés” lehetőséget ad a Pentagonnak az eszkalálásra. Más szóval, egy új tábornok új lehetőséget teremt, hogy még több embert kérjenek. „Gates állt az egész terv mögött” – meséli nekem később egy bennfentes. (Gates ezt tagadja.) Talán Obama Yodájában van egy kicsi Vaderből is.

7. AZ X-EN

PÁRIZS, 2010. ÁPRILIS 15.

Duncan, Dave Silverman, a felesége és én egy kis olasz étterembe mentünk ebédelni. Dave feleségének saját étterme volt Washingtonban, ő választotta a helyet.

Dave százhetven centi magas volt, szőke haját katonásan rövidre nyírta. Harminchárom éves volt, tengerésztiszt, a SEAL-alakulatban kapott kiképzést. A társaság többi tagja tréfásan Admirálisnak becézte. Bár a szenior stábban akadtak nála magasabb rangúak, a stratégiai témákban komolyan vették a véleményét. Ő volt a felelős a vezérezredes utazásainak logisztikájáért, és kulcsszerepet játszott McChrystal kommunikációs stratégiájának alakításában. Gyorsan, tömör mondatokban beszélt, összetett gondolatokat sűrített elképesztően hatékony, katonai zsargonnal tűzdelt mondatokba. Egyik munkája a szinkronmátrix kezelése volt. Dave magyarázata szerint ez azt jelentette, hogy felvázolta, mit akar elérni a vezérezredes, aztán időrendbe szedte és funkcionálisan megszervezte, mit csináljanak a céloknak és határidőknek megfelelően, aztán beazonosította, milyen események hiányoznak a cél eléréséhez, beszúrta, amit kellett, aztán a meglévő eseményeket súlyozta aszerint, hogy milyen fórumokon akarják kommunikálni az üzeneteiket.

Az európai út is egy ilyen esemény volt.

Dave azért csatlakozott a SEAL-alakulathoz, mert szerinte ez állt a legközelebb a hadseregben „egy nagy teljesítményű sportközeghez”. Vízilabda-sztárjátékos volt San Franciscóban, ahol felnőtt. A bajtársiasság, az elitizmus érzése és a hazaszolgálat esélye hajtotta: az apja pilóta volt Vietnamban, nagyapja Patton seregében szolgált.

Dave szellemes volt, ontotta a melegvicceket. A seregben mindenki melegvicceket mondott, de Dave a meglehetősen liberális San Franciscóból származott, úgyhogy nem volt vele gond. Amikor az egyik barátja kisgyerekéről beszélt, aki igazi hiperaktív kölyöknek tűnt, azt mondta, csak úgy lehetett kezelni a gyereket, ha berakták a medencébe. A medence vizét „taktikai semlegesítő közegnek” nevezte, és egyáltalán nem találta problémásnak a kifejezést.

Leültünk vacsorázni. Megkérdeztem, nem gond-e, ha jegyzetelek. Azt mondta, rendben. Beszélgetni kezdtünk.

Kényelmesen éreztem magam McChrystal embereinek társaságában. Vajon miért? Csak pár órája voltam velük.

Talán a háború miatt.

Dave felnőttéletének nagy részét a háború töltötte ki. A csapat többi tagja csak az utóbbi tíz évben került bele. Még Duncan is eltöltött egy évet Irakban, mielőtt Afganisztánba ment volna. A háború engem is bekebelezett. Gyakran gondoltam rá. Ha Dave volt a SEAL-fenegyerek, Duncan a PR-szakértő, én lettem „a veterán haditudósító”. 2005-ben kezdtem tudósítani Irakból a Newsweeknek. Huszonöt évesen én voltam a legfiatalabb bagdadi tudósító a magazinnál. Az öcsém gyalogsági szakaszvezető volt, Irakban harcolt, amíg én tudósítottam róla. Bronzcsillagot kapott, három bajtársa a szeme láttára szerzett életre szóló sérüléseket. 2007-ben egy fiatal nő, akibe szerelmes voltam, egy al-Kaida-merényletben vesztette életét Irakban. Elviselhetetlen élmény volt, és a következő évet azzal töltöttem, hogy könyvet írtam az emlékére. Megfogadtam magamnak, hogy végeztem a háborúval. Aztán az elnökválasztásról készítettem riportokat, és beutaztam az országot a kampány nyomában. Félúton, amikor Hillary Clinton kiszállt, felmondtam a Newsweeknél. Három hónappal később jártam először Afganisztánban.

Dave-vel a stratégiáról beszélgettünk. Szóba került McChrystal is. Számba vettük a szereplőket: Jim Jones vezérezredest, az elnök nemzetbiztonsági tanácsadóját; Clintont, a külügyminisztert; Eikenberryt; Richard Holbrooke különleges afganisztáni és iraki követet; és Obama elnököt. Jones Dave szerint egy „bohóc… 1985-ben ragadt.” Dave „sebzett vadként” írta le Holbrooke-ot, aki rettegett attól, hogy elveszíti az állását, kész volt lecsapni bárkire, és bedönteni a terveket. Dave is megerősítette, amit a többiek mondtak Eikenberryről: nem kedvelték, és nem bíztak benne. Hillary rendben volt, ő a Főnök nagy támogatója volt. És Obama? „Nem vezéralkat – mondta Dave –, hanem szónok.” Dave szerint McChrystal eddig csalódott Obamában és a Fehér Ház Kabultól való távolságtartásában. (Obama csak egyszer utazott Afganisztánba, tizennégy hónappal hivatalba lépése után.) Gátlástalanul ekézték szinte az összes fontosabb civil szereplőt, aki érintett volt az afganisztáni ügyekben, és a következő hetekben megtudtam, hogy McChrystal és a többiek is osztották Dave véleményét.

Dave szerint McChrystal olyan volt, mint „MacArthur, arrogancia nélkül”. Együtt dolgoztak Bagdadban. Dave iraki szereplésének nagy része bizalmas besorolású volt: egy különleges alakulatban szolgált, amely magas rangú felkelő- és terroristacélpontokat vadászott le a JSOC (Joint Special Operations Command – Egyesített Különleges Műveleti Parancsnokság) égisze alatt. McChrystal megváltoztatta a JSOC kultúráját: összekapcsolta az MIT számítógépes zsenijeit a különleges alakulatok ügynökeivel, és létrehozta a leghatékonyabb „embervadász műveletet a világon”, ahogy Dave fogalmazott.

– Az ügynökök állnak az X-en – magyarázta Dave. Az X a célpontot jelölte, a telitalálatot, vagyis azt a helyet a műholdas térképen, ahol az akcióra sor kerül. – Mindenki más az ügynököt támogatja, aki viszont nem is jutna az X közelébe, ha a többiek nem tennék a dolgukat.

Dave sztorizgatott, és az anekdotái közül háromnak is köze volt sztriptízbárokhoz és sztriptíztáncosszagú ébredésekhez. A történetek viccesek voltak, és a felesége is elviselte őket. Aki még sosem ébredt úgy, hogy sztriptíztáncosszaga van, az talán nem értékeli ugyanúgy ezeket a vicceket.

Aztán végigvettük a szokásos hely/időpont játékot: elmeséltem neki, mikor jártam Bagdadban, cserébe ő is mesélt arról, mikor járt ott. Ez is egyfajta rituálé. Ez egy kis háború, mondják. Ugyanazokba az emberekbe botlunk bele, vagy olyanokba, akik részt vettek ugyanabban az incidensben. Robbantások, csaták, mészárlások, botrányok, amikben benne voltunk, vagy amiket kívülről szemléltünk. Mindenki hozzátette a maga részleteit az eseményhez, olyasmiket, amiket egyikünk sem láthatott – mindig túl sok dolog történt, az élmény túl intenzív volt, amit láttunk, az csak töredéke volt a háborúnak.

Beszéltünk a médiáról. Újságírók álltak sorban, hogy könyveket írjanak McChrystalról. Még nem született döntés, kinek adjanak elég hozzáférést, inkább lebegtették még egy kicsit, hogy licitáljanak egymásra, mondta Duncan. Dave megemlített egy tévés riportert, aki cicit villantott, hogy kísérőnek szegődhessen egy SEAL-alakulat mellé.

– Baromság – mondtam.

– Nem az – vágott vissza Dave.

– És? Odanéztél?

– Hát persze.

Dave felesége rosszallást színlelve csóválta a fejét.

– Duncan – mondta Dave. – Meséld el a sztorit a Híres Tévés Műsorvezetőről.

– Ó. Az a sztori… – bólogatott Duncan.

A Híres Tévés Műsorvezető, akinek a nevét Duncan kérésére nem említem meg, nagy sztárnak számított az egyik amerikai tévécsatornánál. McChrystalról írt éppen egy sztorit. Egy Blackhawk helikopterben ültek, Duncan a nő mellett. McChrystal egyik rigolyája az volt, hogy a kísérete nem golyóálló mellényben utazott. Ennek fontos szerepe van a sztoriban. A híradós csaj egyfolytában a mellét fogdosta. Duncan furcsálló arckifejezéssel nézett rá.

– Az implantjaim… kihűlnek. Ilyen kis fűtőpárnákat kell tennem alájuk – mondta a nő. A síelők is ilyennel tartják melegen a kesztyűiket. A híradós csaj megfogta Duncan kezét, és a melléhez nyomta. – Tessék. Tapogasd ki.

– Ez őrület – fakadtam ki. – Hihetetlen.

Kollégáimnak a jelek szerint számos egyedi módszere volt a bizalom kiépítésére a riportalanyaikkal. Külsősként az ilyesmi talán elképesztőnek tűnik, de a legtöbb tudósító, akit ismertem, a végletekig képes volt elmenni a sztoriért. Végül is, rendszeresen az életüket kockáztatták, és nagyon kompetitív mezőny volt. Valahol én is együttéreztem