A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Devil in Disguise

HarperCollins Publishers, New York, 2021

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2021 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2024

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Tihanyi Linda

ISBN 978-963-566-600-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

A csodálatos Eloisa Jamesnek,

aki átsegített 2020-on.

Köszönöm, drága barátnőm!

Örök szeretettel:

LK

1. fejezet

London, 1880

– MacRae tombol, mint egy feldühödött medve – figyelmeztette nővérét Luke Marsden, amikor belépett az irodába. – Ha még sosem voltál dühöngő skót közelében, jobb, ha felkészülsz a nyelvezetére.

Lady Merritt Sterling halvány mosollyal pillantott fel. Öccse jóképű fiatalember volt szélfútta sötét hajával és az élénk őszi levegőtől kipirult arcával. A Marsden-család többi tagjához hasonlóan Luke is örökölte az anyjuk magas, elegáns vonalait. Merritt viszont, egyetlenként a féltucatnyi testvér közül, alacsony és telt testalkatú volt.

– Közel három évig vezettem egy hajózási társaságot – mutatott rá. – Azok után, hogy annyi időt töltöttem a kikötőmunkások között, semmi sem tud megdöbbenteni.

– Talán nem – ismerte el Luke. – De a skótoknak különleges tehetségük van a káromkodáshoz. Volt egy barátom Cambridge-ben, aki legalább egy tucat különböző szót tudott a herékre.

Merritt elvigyorodott. Az egyik dolog, amit szeretett Luke-ban, három öccse közül a legfiatalabban, az volt, hogy sohasem óvta a közönségességtől, és nem kezelte úgy, mint egy finom virágot. Többek között ezért is kérte meg, hogy vegye át néhai férje hajózási társaságának vezetését, miután megtanította neki az alapokat. Öccse habozás nélkül elfogadta az ajánlatot. Egy gróf harmadik fiaként korlátozottak voltak a lehetőségei, és mint megjegyezte, egy férfi nem élhet meg abból, hogy festői látványt nyújtva tétlenül ücsörög.

– Mielőtt bekísérnéd Mr. MacRae-t – mondta Merritt –, elmondhatnád, miért dühös.

– Először is, az általa bérelt hajónak közvetlenül a mi raktárunkba kellett volna szállítania a rakományát. De a kikötői hatóságok elküldték, mert az összes kikötőhely tele volt. Így aztán csak hat kilométerrel beljebb, Deptfordnál rakodtak ki.

– Ez a szokásos eljárás – mondta Merritt.

– Igen, de ez nem a szokásos rakomány.

– Nem a faszállítmány? – ráncolta a homlokát az asszony.

Luke megrázta a fejét.

– Whisky. Kilencvenötezer liter rendkívül értékes, még a vámszabad raktárban lévő, Islay-ról származó tiszta malátawhisky. Már elkezdték uszályokon ideszállítani, de azt mondják, három napba telik, mire az egész a mi raktárunkba kerül.

Merritt homlokráncolása elmélyült.

– Te jó ég, az a rengeteg el nem vámolt whisky nem rostokolhat három napig Deptfordnál!

– Hogy még rosszabb legyen a helyzet – folytatta Luke –, baleset történt.

– Miféle baleset? – nyílt tágra Merritt szeme.

– Egy hordó whisky lecsúszott az emelőszerkezetről, összetört a tranzitraktár tetején, és az egész MacRae-re ömlött. A fickó kész rá, hogy meggyilkoljon valakit… ezért hoztam ide hozzád.

Merritt minden aggodalma ellenére nevetve felhorkant.

– Luke Marsden, azt tervezed, hogy a szoknyám mögé bújsz, amíg én szembeszállok a nagy és gonosz skóttal?

– Pontosan – vágta rá habozás nélkül Luke. – Szereted, ha nagyok és gonoszak.

– Mi az istenről beszélsz? – vonta fel a szemöldökét Merritt.

– Szereted megnyugtatni a nehéz embereket. Te vagy a palacsinta szirup emberi megfelelője.

Merritt jót mulatva a kezére támasztotta az állát.

– Akkor vezesd be, én pedig elkezdem a nyájaskodást.

Nem arról volt szó, hogy szerette megnyugtatni a nehéz embereket. De határozottan szerette elsimítani a dolgokat, amikor csak tehette. Hat gyerek közül a legidősebbként mindig ő volt az, aki lerendezte a testvérei közötti vitákat, vagy aki esős napokon benti játékokat talált ki. Nem egyszer szervezett éjféli rajtaütést a kamrában, vagy mesélt nekik, amikor lefekvés után belopakodtak a szobájába.

Átválogatta az asztalán lévő, rendezett aktakupacot, és megtalálta a „MacRae Szeszfőzde” feliratú dossziét.

Joshua, a férje nem sokkal a halála előtt kötött üzletet MacRae-vel, miszerint raktározást biztosít számára Angliában. Mesélt neki a skóttal való találkozóról, megemlítve, hogy MacRae most először jár Londonban.

– Ó, akkor meg kell hívnod vacsorára! – kiáltott fel Merritt, mert nem tudta elviselni a gondolatot, hogy egy idegen egyedül bolyongjon egy ismeretlen helyen.

– Megtettem – válaszolta Joshua a maga sima, amerikai akcentusával. – Megköszönte a meghívást, de visszautasította.

– Miért?

– MacRae kissé nyers modorú. Egy távoli szigeten nőtt fel, Skócia nyugati partjainál. Gyanítom, nyomasztónak találja a kilátást, hogy egy gróf lányával találkozzon.

– Emiatt nem kell aggódnia – tiltakozott Merritt. – Tudod, hogy a családom alig civilizált!

De Joshua azt válaszolta, hogy az asszony elképzelése az „alig civilizált” fogalmáról más, mint egy vidéki skóté, és MacRae sokkal jobban érezné magát, ha magára hagynák.

Merritt álmában sem hitte volna, hogy amikor végül találkozik Keir MacRae-vel, Joshua már nem él, és ő lesz az, aki a Sterling Enterprisest irányítja.

Öccse az ajtóhoz lépett, és megállt a küszöbön.

– Ha idefáradna – mondta valakinek a szobán kívül –, bemutatnám, és aztán…

Keir MacRae természeti erőként robbant be az irodába, és Luke mellett elcsörtetve megállt Merritt íróasztalának túloldalán.

Luke gúnyos arccal az ajtófélfának dőlt, és összefonta a karját.

– Másrészt viszont – mondta, konkrétan senkihez sem intézve a szavait –, miért vesztegetnénk az időt bemutatkozással?

Merritt elképedve bámult a nagydarab, haragos skótra. A majdnem két méter magas, csupa izom férfi rendkívüli látvány volt. A vékony, nedves ing és nadrág úgy tapadt rá, mintha a bőréhez ragasztották volna. Ingerült borzongás futott végig rajta, szinte biztosan a párolgó alkohol okozta hidegtől. Mogorván kapta le a sapkáját bozontos hajáról, amelyre már hónapokkal azelőtt ráfért volna egy vágás. A gyönyörű, hűvös borostyán árnyalatú sűrű tincsek közé világos aranycsíkok vegyültek.

Csapzott külseje ellenére jóképű volt. Nagyon jóképű. Kék szeme éberen figyelt, tekintete ördögi intelligenciáról árulkodott, arccsontja magas volt, orra egyenes és erős. Világosbarna szakálla eltakarta állkapcsa vonalát. Talán gyenge állat rejtett? Merritt nem tudta megmondani. Ettől függetlenül a férfi szívdöglesztően festett.

Merritt nem hitte volna, hogy létezik olyan férfi, aki így fel tudja zaklatni. Elvégre magabiztos és világlátott nő volt. De nem hagyhatta figyelmen kívül az állig begombolt ruhájának nyakrésze fölé felkúszó pírt. Vagy azt, ahogy a szíve oly hevesen kezdett el kalapálni, mint egy ügyetlen betörőé, aki legázolja a virágágyást.

– A főnökkel akarok beszélni – közölte nyersen.

– Az én lennék – felelte Merritt egy gyors mosollyal, és megkerülte az íróasztalt. – Lady Merritt Sterling, szolgálatára – nyújtott kezet.

MacRae lassan reagált. Ujjai hűvösen és kissé érdesen összezárultak Merritt ujjai körül.

Érintésétől felállt a szőr a tarkóján, és érezte, hogy gyomra mélyét valami kellemes érzés árasztja el.

– Részvétem – mondta a férfi nyersen, és elengedte a kezét. – A férje jó ember volt.

– Köszönöm. – Merritt vett egy nyugtató lélegzetet. – Mr. MacRae, nagyon sajnálom, ami a szállítmányával történt. Beadom a papírokat, hogy biztosan mentesüljön a kikötési és a kikötő-használati illeték alól. A Sterling Enterprises intézkedik az átrakodási díj ügyében, a jövőben pedig gondoskodom arról, hogy a szállítmánya esedékességének napján le legyen foglalva önnek egy kikötőhely.

– Nem lesz semmilyen kibaszott szállítmány a jövőben, ha kiraknak az üzletből – mondta MacRae. – A jövedéki ügyintéző azt mondja, hogy minden egyes hordó whisky, amelyet éjfélig nem szállítottak raktárba, kikerül a vámmentesség alól, és azonnal meg kell fizetnem rá a vámot.

– Mi? – Merritt felháborodott pillantást vetett az öccsére, aki vállat vont és a fejét rázva jelezte, hogy semmit sem tud erről. Ez halálosan komoly dolog volt. A whisky zárolt tárolására vonatkozó kormányrendelkezéseket szigorúan betartották, és a szabálysértésért szörnyű büntetés járt. Ez ártana a Sterling vállalatnak, és egyenesen katasztrofális lenne MacRae üzletére nézve.

– Nem – jelentette ki határozottan –, ez nem fog megtörténni. – Visszament az íróasztal mögé, leült, és gyorsan szétválogatott egy halom engedélyt, nyugtát és jövedéki nyomtatványt. – Luke – mondta öccsének –, a whiskyt a lehető leggyorsabban ide kell szállítani Deptfordból. Meggyőzöm a jövedéki ügyintézőt, hogy legalább holnap délig adjon nekünk időt. Isten a tudója, ennyivel tartozik nekünk azok után, amennyi szívességet a múltban tettünk neki.

– Elég lesz ez az idő? – kérdezte Luke szkeptikusan.

– Annak kell lennie. Szükségünk lesz minden uszályra és dereglyére, amelyet ki tudunk bérelni, és minden munkaképes emberre…

– Ne olyan gyorsan! – vágott közbe MacRae, a tenyerét keményen az asztalra csapta, és fölé hajolt.

Merritt összerezzent a hangra, és felpillantott a hozzá oly közel álló arcra. A férfi szeme szúrós jégkék árnyalatú volt, külső sarkaiban a nevetés, a nap és a csípős szeles napok rajzolta halvány szarkalábak húzódtak.

– Igen, Mr. MacRae? – sikerült kinyögnie a kérdést.

– Azok a maguk tökfilkói épp most öntöttek ki négyszáz liter whiskyt a rakpartra, ráadásul egy jó adagot rám is. Átkozott legyek, ha hagyom, hogy a többit is elszúrják.

– Azok nem a mi tökfilkóink voltak – tiltakozott Luke. – Az átrakodóhajó munkásai.

Öccse hangja mintha az épület egy másik emeletéről szólt volna. Merritt csak az előtte álló nagydarab, erőtől duzzadó férfira tudott koncentrálni.

Tedd a dolgod! – szólt rá magára szigorúan, és erővel elszakította a tekintetét MacRae-ről. Öccséhez fordult, s remélte, hogy a hangja professzionálisan cseng.

– Luke, mostantól kezdve egyetlen kikötői rakodómunkás sem teheti be a lábát az emelődaru rakodófelületére – Visszafordult MacRae-hez: – Az alkalmazottaim tapasztaltak az értékes rakomány kezelésében – biztosította a férfit. – Egyedül ők rakhatják a whiskyt a darura, és szállíthatják a raktárba. Nem lesz több baleset, erre a szavamat adom.

– Hogy lehet ennyire biztos benne? – kérdezte MacRae, fél szemöldökét gúnyosan felhúzva. – Maga fogja irányítani a műveletet?

A mód, ahogy kérdezte, a selyempapírba csomagolt szarkazmus, furcsa emléket idézett fel benne. Mintha már hallotta volna korábban is, hogy a férfi mond valamit pontosan ebben a hangnemben. Aminek semmi értelme sem volt, hiszen még sosem találkoztak.

– Nem – mondta –, az öcsém intézi a dolgot az elejétől a végéig.

Luke felsóhajtott, amikor rájött, hogy nővére épp most kötelezte arra, hogy végigdolgozza az éjszakát.

– Ó, igen – mondta fanyarul. – Éppen ezt akartam javasolni.

– Megfelel ez így önnek? – nézett Merritt MacRae-re.

– Van választásom? – kérdezett vissza sötéten a skót, és ellökte magát az íróasztaltól. Megrángatta nedves, foltos ingét. – Akkor lássunk neki.

Fázik és kínosan érzi magát, gondolta Merritt, ráadásul bűzlik a whiskytől. Mielőtt visszatér a munkához, szüksége lenne egy lehetőségre, hogy rendbe szedje magát.

– Mr. MacRae – kérdezte kedvesen –, hol szállt meg, amíg Londonban van?

– Felajánlották, hogy használhatom a raktárban lévő lakást.

– Természetesen. – A vámraktárukban kis, praktikus helyiségeket alakítottak ki azon borkereskedők és szeszfőzők kedvéért, akik a helyszínen kívánták keverni és palackozni a termékeiket. – Odavitték már a csomagjait?

– Még a dokkban van – felelte MacRae szűkszavúan, nyilvánvalóan nem akart csip-csup dolgokkal foglalkozni, amikor annyi tennivaló volt még.

– Akkor rögtön elhozzuk, és valaki elkíséri a lakásba.

– Később – mondta a férfi.

– De át kell öltöznie – mondta Merritt zavartan.

– Hölgyem, egész éjjel a dokkmunkásokkal fogok dolgozni, akiket nem érdekel, hogy nézek ki vagy mennyire bűzlök.

Merrittnek hagynia kellett volna az egészet. Ezzel ő is tisztában volt. De nem tudta megállni, hogy ne mondja: – A dokkoknál nagyon hideg van éjszaka. Szüksége lesz kabátra.

MacRae bosszúsnak tűnt.

– Csak egy kabátom van, és az pocskos.

Merritt kitalálta, hogy a „pocskos” azt jelenti, hogy teljesen átázott. Keir MacRae jóléte nem tartozik rá, győzködte magát, különben is sürgős dolga van. De… erre az emberre ráférne egy kis törődés. Mivel három fivérrel nőtt fel, jól ismerte a beesett szemű, mogorva, éhes férfit.

Luke-nak igaza van, gondolta ironikusan. Tényleg szeretem a nagyokat és gonoszakat.

– Nem hagyhatja kint, mindenki előtt a csomagjait – érvelt Merritt. – Csak néhány percbe telik, hogy elhozzam a kulcsot, és a lakáshoz kísérjem.

Öccsére pillantott, aki készségesen csatlakozott hozzá.

– Különben is, MacRae – mondta –, addig semmit sem tehet, amíg nem szervezem meg a munkát, és nem veszek fel plusz embereket az uszályra.

A skót megszorította az orrnyergét, és megdörzsölte a szeme sarkát.

– Nem kísérhet a lakáshoz – mondta Merrittnek határozottan. – Gardedám nélkül nem.

– Ó, emiatt nem kell aggódnia, özvegy vagyok. Én gardírozok másokat.

MacRae várakozón Luke-ra pillantott.

Luke kifejezéstelen arccal nézett vissza rá.

– Azt várja, hogy mondjak valamit?

– Nem tiltja meg a húgának, hogy elmenjen egy idegennel? – kérdezte MacRae hitetlenkedve.

– Ő a nővérem – közölte Luke –, és egyben a munkaadóm, szóval… nem, egy rohadt szót sem fogok neki mondani.

– Honnan tudja, hogy nem fogok az erényére törni? – háborgott a skót.

Luke enyhe érdeklődéssel vonta fel a szemöldökét.

– Megteszi?

– Nem. De megtehetném!

Merrittnek belülről az ajkába kellett harapnia, nehogy felnevessen.

– Mr. MacRae – nyugtatta a férfit. – Az öcsémmel együtt jól tudjuk, hogy egyáltalán nem kell öntől tartanom. Ellenkezőleg, köztudott, hogy a skótok megbízhatóak és becsületesek, és… és egyszerűen a legtisztességesebb emberek.

MacRae komorsága kissé enyhült.

– Való igaz – mondta egy pillanat múlva –, a skótoknál több becsület jut egy emberre, mint más országokban. Skócia becsületét magunkkal visszük, bárhová is megyünk.

– Pontosan – helyeselt Merritt. – Senki sem vonná kétségbe a biztonságomat, ha az ön társaságában vagyok. Valójában ki merne egyetlen sértő szót is kiejteni vagy megfenyegetni, ha ön ott van?

Úgy tűnt, MacRae-nek tetszik a gondolat.

– Ha valaki mégis megtenné – mondta hevesen –, megnyúznám a nyomorult gazembert, és izzó trágyadombra dobnám.

– Na látja! – kiáltott fel Merritt ragyogó arccal. – Ön a tökéletes kísérő.

Tekintete az öccsére siklott, aki közvetlenül MacRae mögött állt.

Luke lassan csóválta a fejét, az ajka megrándult a visszafojtott nevetéstől, mielőtt a szája két néma szót formált:

Palacsinta szirup.

Merritt nem törődött vele.

– Jöjjön, Mr. MacRae, pillanatok alatt elrendezzük az ügyeit.

Keir nem tehetett mást, követte Lady Merrittet. Azóta, hogy a dokkoknál negyven fokos whiskyvel leöntötték, a csontja velejéig átfázott. De ez a mosolygós, kávébarna szemű nő a legmelegebb dolog volt a világon.

Egy sor szép szobán mentek keresztül, amelyekben a faburkolatú falakon hajókat ábrázoló festmények lógtak. Keir alig vett tudomást a környezetről. Figyelmét az előtte lépkedő formás alak kötötte le, a bonyolultan feltűzött hajfürtök, a selyembe és gyöngyökbe öltözött hang. Az, hogy milyen jó illata van, mint a drága szappannak, amelyet díszes papírba csomagolnak. Keir és mindenki, akit ismert, közönséges sárga gyantaszappant használt mindenre: padlóra, edényekre, kézre és testre. De ebben az illatban nem volt semmi csípős. Úgy tűnt, minden egyes mozdulatára finom parfümillat száll fel szoknyája és ruhaujja suhogásával, mintha virágcsokor lenne, amelyet gyengéden ráznak.

A lábuk alatt lévő szőnyeget olyan szép mintával szőtték, hogy a falat is boríthatta volna. Bűn rátaposni nehéz munkáscsizmájával. Keir rosszul érezte magát ilyen szép környezetben. Az sem tetszett neki, hogy az embereit, Owent és Slorachot kint hagyta a rakparton. Egy ideig nélküle is elboldogulnak, különösen Slorach, aki majdnem négy évtizede dolgozott az apja szeszfőzdéjében. De ez az egész vállalkozás Keir felelőssége volt, és a szeszfőzde fennmaradása függött tőle. Az, hogy a vámszabad whiskyt biztonságosan elhelyezzék a raktárban, túl fontos volt ahhoz, hogy hagyja egy nőnek, hogy elterelje a figyelmét.

Különösen ez a nő. Művelt és jól nevelt, egy gróf lánya. Nem is akármilyen grófé, hanem Lord Westcliffé, akinek befolyása és gazdagsága messze földön ismert volt. Lady Merritt pedig a saját jogán is hatalommal bírt egy olyan hajózási vállalkozás tulajdonosaként, amelyhez tehergőzösökből álló flotta és raktárak is tartoztak.

Idős szülők egyetlen gyermekeként Keir a legjobbat kapta mindabból, amit nyújtani tudtak, de könyvekből vagy kultúrából nem sok jutott neki. A szépséget az évszakokban és a viharokban találta meg, és a szigeten való hosszú barangolásokban. Szeretett horgászni és a kutyájával sétálni, és imádta a whiskykészítést, azt a mesterséget, amelyre az apja tanította.

Örömei egyszerűek és szerények voltak.

Lady Merrittről azonban egyiket sem mondhatta el. Ő egészen másfajta élvezetet jelentett. Luxust, amelyet élvez-ni kell, és nem a hozzá hasonlóknak.

De ez nem akadályozta meg Keirt abban, hogy elképzelje őt az ágyában, kipirultan és engedékenyen, a haja sötét selyemtakaróként szétterülve a párnáján. Hallani akarta a szép hangját, amint előkelő akcentusával a kielégülésért könyörög, miközben ő hosszan és lassan lovagol rajta. Szerencsére az asszonynak fogalma sincs róla, milyen kéjes fordulatot vettek a gondolatai, különben sikoltozva menekülne előle.

Egy nyílt területre értek, ahol egy középkorú, szőke hajú, szemüveges nő ült egy vasállványon álló gép előtt.

– Asszonyom – mondta a nő, és felállt, hogy üdvözölje őket. Tekintete végigfutott Keir ápolatlan külsején, észrevéve a nyirkos ruhát és a kabát hiányát. Mindössze egyetlen fintor jelezte, hogy felismerte a whisky erős illatát. – Uram.

– Mr. MacRae – mondta Lady Merritt –, ő Miss Ewart, a titkárnőm. Szeretne leülni, amíg beszélek vele? – intett a fehér márványkandalló előtt álló, két elegáns bőrfotel felé.

Nem szeretne. Vagy inkább jobb, ha nem teszi. Napok óta nem pihent rendesen. Ha leül, akárcsak néhány percre is, erőt vesz rajta a kimerültség.

Megrázta a fejét.

– Inkább állok.

Lady Merritt úgy nézett rá, mintha ő és a problémái jobban érdekelnék, mint bármi más a világon. A tekintetében lévő gyengédség egy jégkunyhót is megolvasztott volna a tél közepén. – Kér kávét? – kérdezte. – Tejszínnel és cukorral?

Ez olyan jól hangzott, hogy Keirnek majdnem elgyengült a térde.

– Igen – mondta hálásan.

A titkárnő pillanatok alatt kihozott egy kis ezüsttálcát a kávéskészlettel és egy talpas porceláncsészével. Letette az asztalra, ahol Lady Merritt kitöltötte a kávét, és belekeverte a tejszínt meg a cukrot. Még sohasem volt nő, aki ezt megtette volna Keirnek. Lady Merritt kecses kézmozdulataitól megbabonázva közelebb húzódott hozzá.

Az asszony átadta neki a csészét, Keir pedig ráfonta az ujjait, élvezve a porcelán melegét. Mielőtt azonban ivott volna, gyanakodva szemügyre vette a csésze szélének furcsa, félhold alakú peremét.

– Ez bajuszvédő csésze – magyarázta Lady Merritt, ész-revéve a férfi habozását. – Az a rész a tetején megvédi az úriember felső ajkát a gőztől, és megakadályozza, hogy a bajuszviasz beleolvadjon az italba.

Keir nem tudta visszatartani a vigyorát, miközben a csészét az ajkához emelte. Saját arcszőrzete rövidre nyírt volt, nem volt szüksége viaszra. De látta a gazdagok bonyolult bajszait, akiknek volt idejük arra, hogy a bajusz végét minden reggel merev kis fürtökbe csavarják és gyantázzák. Úgy látszik, ahhoz a stílushoz speciális ivócsészéket kellett készíteni.

A kávé erős és finom aromájú volt, talán a legjobb, amit valaha ivott. Annyira finom, hogy nem tudta megállni, és néhány nagy korttyal kiitta. Túlságosan kiéhezett volt ahhoz, hogy úriember módjára finoman kortyolgassa. Kissé vonakodva vissza akarta tenni a csészét a tálcára, mivel úgy vélte, udvariatlanság lenne többet kérni.

Lady Merritt azonban kérés nélkül ismét töltött neki, és újra elkészítette a kávét cukorral és tejszínnel.

– Csak egy pillanat – mondta, mielőtt félrevonult a titkárnőjével.

Keir ezúttal lassabban ivott, és letette a csészét. Amíg a nők beszélgettek, visszasétált az íróasztalhoz, hogy megnézze a fényes fekete szerkezetet. Egy írógép. Látott már róluk hirdetéseket az újságokban. Érdeklődve hajolt le, hogy megvizsgálja az apró fémkarokra szerelt ábécés billentyűket.

Miután a titkárnő elhagyta a szobát, Lady Merritt Keir mellé lépett. Észrevéve a férfi érdeklődését a gép iránt, behelyezett egy kis levélpapírt, és a hengert elforgatva befűzte.

– Nyomja le az egyik betűt – biztatta.

Keir óvatosan megérintett egy billentyűt, mire felemelkedett az egyik fémkar, és megérintette a papír elé szerelt, tintával átitatott szalagot. De amikor a kar leereszkedett, a lap még mindig üres volt.

– Keményebben – tanácsolta Lady Merritt –, hogy a betűlemez nekiütődjön a papírnak.

– Nem akarom összetörni – rázta a fejét Keir. Az írógép törékenynek és piszok drágának tűnt.

– Nem fogja. Rajta, próbálja meg. – Mivel a férfi továbbra is elutasítón rázta a fejét, elmosolyodott. – Akkor leírom én a nevét – mondta. Megkereste a megfelelő billentyűket, és mindegyikre határozottan ráütött. A férfi a válla fölött figyelte, ahogy a neve apró, tökéletes betűtípussal megjelenik.

Mr. Keir MacRae

– Mér’ nem ábécé sorrendben vannak a betűk? – kérdezte Keir.

– Ha olyan betűket ütünk le, amelyek túl közel vannak egymáshoz, mint például az S és a T, a fémkarok összeakadnak. Az ábécé ilyen elrendezése segíti a gép zökkenőmentes működését. Gépeljek valami mást?

– Igen, a nevét.

Az asszony puha arcán gödröcske jelent meg, miközben engedelmeskedett. Keir minden figyelmét lekötötte ez az apró, finom mélyedés. Szerette volna rányomni az ajkát, hozzáérinteni a nyelvét.

Lady Merritt Sterling – gépelte az asszony.

– Merritt – ismételte, kóstolgatva a szótagokat. – Ez családi név?

– Nem egészen. Vihar tombolt, amikor születtem, egy olyan éjszakán, amikor az orvos nem volt elérhető, a bábaasszony pedig leitta magát. De a helyi állatorvos, dr. Merritt felajánlotta, hogy segít anyámnak a szülésben, és a szüleim úgy döntöttek, hogy róla neveznek el.

Keir szája sarka mosolyra húzódott. Bár félig éhen halt, és a nap nagy részében pokoli hangulatban volt, lassan kezdte hatalmába keríteni valamiféle jó közérzet.

Ahogy Lady Merritt elfordította a hengert, hogy kiszabadítsa a papírt, Keir megpillantotta a csuklója belső részét, ahol szép bőrén átütöttek a kék erek. Milyen finom, milyen puha! Keir tekintete végigvándorolt az asszony hátán, élvezve a telt, szép ívét, a karcsú derekát és a csípő domborulatát. A fenekének formáját, amelyet művészien elrendezett szoknyák takartak, csak sejthette. De fogadni mert volna rá, hogy kerek és édes, tökéletes arra, hogy megpaskolja, megszorítsa, megsimogassa…

Ahogy a vágy szétáradt az ágyékában, visszafojtott egy káromkodást. Az isten szerelmére, üzleti ügyben van itt. A nő pedig özvegyasszony, akit méltósággal kell kezelni. Megpróbált arra koncentrálni, hogy milyen finom és művelt a nő, és hogy mennyire tiszteli. Amikor ez nem vált be, nagyon erősen Skócia becsületére összpontosított.

Egy kis hajtincs szabadult ki a bonyolult hajköltemény fürtjeiből. A sötét tincs a nő tarkójához simult, és a végén meggörbült, mint egy ujj, amely közelebb csalogatja. Milyen gyengédnek és sebezhetőnek tűnt a tarkója! Milyen jó érzés lenne ott orrával megcsiklandozni, és lágyan harapdálni, amíg az asszony megremeg és egész testével nekifeszül. Ő pedig…

A pokolba is!

Keir kétségbeesetten körülpillantott, keresve valamit, amivel elterelheti a figyelmét. Észrevett egy apró, de díszes keretben lévő festményt az egyik falon.

Joshua Sterling portréja.

Ez elég volt ahhoz, hogy lehűtse a vágyát.

A titkárnő visszatért. Lady Merritt egy kis festett, fémből készült szemetesbe dobta a papírt, és a nőhöz ment, hogy beszéljen vele.

Keir tekintete a szemetes tartalmára esett. Amint a hölgyek hátat fordítottak neki, lenyúlt a gépelt lapért, apró négyzetté hajtogatta, és a nadrágzsebébe csúsztatta.

A festményhez sétált, hogy közelebbről is megnézze.

Joshua Sterling jóképű, markáns arcú, egyenes tekintetű férfi volt. Keir emlékezett rá, hogy nagyon megkedvelte, különösen azután, hogy felfedezték, mindketten szeretik a műlegyes horgászatot. Sterling említette, hogy a szülőhelyén, a Boston környéki patakokban és tavakban tanult műlegyezni, és Keir meghívta, hogy egy nap látogasson el Islay-ra, és horgásszon tengeri pisztrángra. Sterling biztosította Keirt, hogy élni fog az ajánlattal.

Szegény pára!

A jelentések szerint Sterling a tengeren halt meg. Szégyen, hogy egy férfit élete virágjában ragadjon el a kaszás, ráadásul úgy, hogy egy ilyen feleség várja otthon. Keir úgy hallotta, nem született gyerek a frigyből. Nem volt fiú, aki továbbvitte volna Sterling nevét és örökségét.

Kíváncsi volt, vajon Lady Merritt újra férjhez megy-e. Kétségtelen, hogy bármelyik férfit megkaphatja, akit csak akar. Ezért tervezi, hogy az öccsére bízza a Sterling Enterprises vezetését? Hogy részt vehessen a társasági életben, és férjet keressen?

A nő hangja szakította ki a gondolataiból.

– Mindig is úgy véltem, hogy azon a portrén kicsit túl szigorúnak tűnik a férjem. – Lady Merritt Keir mellé lépett. – Gyanítom, megpróbált tekintélyt parancsolóan kinézni, mert tudta, hogy a festményt a cég irodájába szánják. – Elmosolyodott kissé, miközben a portrét szemlélte. – Talán egy nap megbízok egy festőt, hogy csillogást varázsoljon a szemébe, hogy jobban hasonlítson önmagára.

– Mennyi ideig voltak házasok? – Keir maga is meglepődött a kérdésén. Általában ritkán érdeklődött mások magánügyei iránt. De nem tehetett róla, nagyon kíváncsi volt erre a nőre, aki nem hasonlított senkihez, akivel valaha is találkozott.

– Másfél évig – válaszolta Lady Merritt. – Akkor találkoztam Mr. Sterlinggel, amikor Londonba jött, hogy itt is nyisson egy fiókot a hajózási cégének. – Hallgatott egy keveset, mielőtt folytatta volna. – Sohasem gondoltam volna, hogy egyszer én fogom vezetni.

– Nagyon jól csinálja – jegyezte meg Keir, mielőtt eszébe jutott volna, hogy elbizakodottságnak tűnhet, ha olyasvalakit dicsér, aki ennyire fölötte áll.

Lady Merritt azonban elégedettnek tűnt.

– Köszönöm. Különösen, hogy nem azzal fejezte be a mondatot, hogy …egy nőhöz képest, ahogy a legtöbb ember szokta. Mindig a Samuel Johnson-idézet jut eszembe a hátsó lábán járó kutyáról: Nem jól csinálja, de az a meglepő, hogy egyáltalán csinálja.

Keir ajka megrándult.

– Nem egy nő van, aki sikeres vállalkozást vezet Islay-n. A gombkészítő és a hentes… – Elhallgatott azon töprengve, nem tűnt-e lekezelőnek. – Bár az ő üzleteiket össze sem lehet hasonlítani egy nagy hajózási céggel.

– A kihívások ugyanazok – mondta Lady Merritt. – A felelősség terhe, a kockázatvállalás, a problémák kiértékelése… – Szünetet tartott, majd fanyar arccal hozzátette: – Sajnálom, hogy azt kell mondanom, még mindig történnek hibák a vezetésem alatt. Az ön szállítmánya a példa rá.

Keir vállat vont.

– Hát… mindig akad egy csomó valahol a kötélen.

– Ön úriember, Mr. MacRae.

A nő rámosolygott, amitől apró ráncok keletkeztek az orrán, és összeszűkült a szeme.

Keir kissé megszédült ettől a mosolytól. Napfényt juttatott a vérébe. A nő elkápráztatta, úgy vélte, akár valami mitikus lény is lehetne. Tündér vagy akár istennő. Nem valami ridegen zárkózott és tökéletes istennő… hanem kicsi és vidám.

2. fejezet

Kezdett sötétedni, amikor visszamentek a rakpartra, és egy lámpagyújtogató járta végig a gázlámpák sorát. Merritt látta, hogy az uszály elindult Deptford felé egy újabb rakomány whiskyért. Az előzőt már kirakodták és a dokk bejáratához vitték.

– Ez az enyém – mondta MacRae egy magányos, bőrből készült és a számos javítástól csupafolt utazóláda felé biccentve, amelyet egy csoport whiskyshordó közé állítottak.

Merritt követte a tekintete irányát.

– Van még? – kérdezte, gondolva, hogy biztosan kell lennie.

– Nincs.

Attól tartva, hogy megsértette a férfit, Merritt sietve hozzátette: – Ezt nevezem én nagyon hatékony csomagolásnak.

MacRae ajka megrándult.

– Vagy mondhatnánk azt, hogy nincs sok csomagolnivalóm.

Ahogy a ládáért mentek, elhaladtak egy csapat rakodómunkás és raktáros mellett, akik Luke köré gyűltek. Merrittet büszkeséggel töltötte el a látvány.

– Az öcsém nagyon jó vezető – mondta. – Amikor a Sterling Enterprisesnál kezdett dolgozni, ragaszkodott hozzá, hogy az első hónapot a rakomány be- és kirakodásánál töltse, közvetlenül a rakodómunkások mellett. Nemcsak a tiszteletüket vívta ki, de mostanra mindenkinél jobban érti, milyen nehéz és veszélyes a munkájuk. Az ő javaslatára telepítettük a legmodernebb biztonsági berendezéseket és eljárásokat.

– De az ön műve is volt – mutatott rá MacRae. – Ön kezeli a pénzügyeket, ugye? Sok olyan cégtulajdonos van, aki a profitot választaná az emberek helyett.

– Sohasem tudnék ilyet tenni. Az alkalmazottaim jó, szorgalmasan dolgozó emberek, és a legtöbbjüknek családja van, amit el kell tartaniuk. Ha valamelyikük megsérülne, vagy még rosszabb történne vele, mert nem vigyáztam a biztonságukra… – Merritt elhallgatott, és megrázta a fejét.

– Megértem – mondta. – A szeszfőzés is veszélyes üzlet.

– Valóban?

– Igen, a folyamat szinte minden szakaszában fennáll a tűz és a robbanás veszélye. – Odaértek a ládához, és MacRae végigpillantott a tömegen, a rakparton. – Úgy tűnik, az embereim elmentek Deptfordba a következő rakomány hordóért.

– Biztos vagyok benne, hogy azt kívánja, bárcsak velük tartott volna – mondta Merritt, és megpróbált bűnbánónak tűnni.

MacRae megrázta a fejét, a szeme külső sarkában lévő ráncok elmélyültek, ahogy lenézett rá.

– Jelenleg nem.

Valami a hangjában bókot sejtetett, és Merritten apró öröm hullámzott át.

MacRae megragadta a láda oldalsó fogantyúját, és könnyedén a vállára emelte.

A hármas számú raktárhoz mentek, ahol a whiskyshordókat pakolták, és oldalra kerültek egy zárt ajtóhoz.

– Ez az emeleti lakásba vezet – mondta Merritt, és a kulcsot a zárba dugva elforgatta, amíg a retesz vissza nem csúszott. – Természetesen csak az öné, amíg itt tartózkodik. Tetszés szerint jöhet és mehet. De a raktárhoz nincs köztes ajtaja. Az épületnek abba a részébe csak akkor lehet bejutni, ha velünk van a vámtisztviselő, mindkettőnknek saját kulcsa van. – Merritt előreindult a keskeny lépcsőn. – Attól tartok, a lakásban csak hideg folyóvíz van. De a kályhalapon melegíthet vizet a fürdéshez.

– Hideg vízben ugyanúgy tudok fürödni, mint meleg vízben – mondta MacRae.

– Ó, de nem az évnek ebben az időszakában. Megfázhat és belázasodhat.

Úgy tűnt, MacRae ezt mulatságosnak tartja.

– Soha életemben nem voltam beteg.

– Sohasem volt lázas? – csodálkozott Merritt.

– Nem.

– Semmi torokfájás vagy köhögés?

– Nem.

– Még a foga sem fájt?

– Nem.

– Milyen rendkívül bosszantó! – kiáltott fel nevetve Merritt. – Mivel magyarázza ezt a tökéletes egészséget?

– Szerencse?

– Senki sem ilyen szerencsés. – Kinyitotta a lépcső tetején lévő ajtót. – Biztos az étrendje miatt. Mit eszik?

– Bármit, ami az asztalon van – válaszolta MacRae. Az asszonyt követve belépett a lakásba, és letette az utazóládát.

Merritt végiggondolta azt a keveset, amit a skót konyháról tudott.

– Gondolom, zabkását.

– Igen, néha. – Miközben beszélgettek, MacRae lassan körülvizsgálódott a szobában. Egyszerűen volt berendezve: egy asztal, két szék és a sarokban egy egyplatnis kályha.

– Remélem, hogy a lakás elfogadható – mondta Merritt. – Meglehetősen egyszerű.

– A házam padlója kővel van kirakva – felelte szárazon a férfi. – Ez ahhoz képest előrelépés.

Merritt legszívesebben leharapta volna a nyelvét. Egyáltalán nem vallott rá, hogy ilyen tapintatlan legyen. Megpróbálta visszaterelni a beszélgetést a korábbi témára.

– Öö… még nem mesélt az étrendjéről.

– Hát, leginkább tejen, krumplin, dulse-on, halon nevelkedtem…

– Elnézést, azt mondta, dalsz? Mi is az pontosan?

– Egyfajta hínár – mondta MacRae. – Gyerekkoromban az én dolgom volt, hogy apálykor, vacsora előtt kimenjek, és a parton lévő sziklákról egy maréknyit levágjak belőle. – Kinyitott egy szekrényt, ahol főzéshez való eszközöket, edényeket talált. – Lehet levesbe tenni, vagy nyersen is fogyasztható. – A válla fölött az asszonyra pillantott, és az arckifejezését látva megrándult az ajka.

– A tengeri moszat lenne a jó egészség titka? – kérdezte Merritt kétkedve.

– Nem, hölgyem, az a whisky. Az embereimmel minden nap iszunk egy-egy kortyocskát. – Látva a nő zavart arcát, folytatta: – A whisky az élet vize. Megmelegíti a vért, megnyugtatja a lelket, és megerősíti a szívet.

– Bárcsak szeretném a whiskyt, de attól tartok, nem nekem találták ki.

MacRae megdöbbent.

– Skót whiskyt kóstolt?

– Nem tudom – mondta. – Bármi is volt az, égette a nyelvemet.

– Akkor az nem skót whisky volt, hanem hitvány lötty. Az Islay whisky olyan forrón indul, mint az ördög suttogása… de aztán átjönnek az ízek, és talán fahéj- vagy tőzegízű lesz, vagy a kaptárból frissen kikerült lépesmézízű. Lehet egy régmúltbeli téli estén tett séta íze… vagy egy csóké, amelyet egyszer a kedvesétől lopott a szénapadláson. A whisky a tegnap esője, amelyet árpával desztilláltak gőzzé, úgy emelkedik fel, mint a lidércfény, hogy aztán jó tölgyfahordókban megtelepedve kivárja az idejét. – A hangja olyan lágy lett, mint egy füstgomoly. – Egy napon maga és én majd együtt whiskyzünk. Koccintunk a barátaink egészségére és az ellenségeink békességére… és iszunk az idő múlásával elvesztett, valamint az eljövendő szerelmekre.

Merritt megbabonázva bámult rá. A szíve túlságosan hevesen kezdett verni, és aznap este már másodszor forrósodott fel az arca.

– Az ön kedvedért iszunk a még eljövendő szerelmekre – sikerült kimondania –, de az enyémért nem.

MacRae oldalra hajtotta a fejét, miközben elgondolkodva nézte a nőt.

– Nem akar szerelembe esni?

Merritt elfordult, és körbejárt a lakásban.

– Soha nem kedveltem a „szerelembe esni” kifejezést, olyan, mintha a szerelem gödör lenne. Végül is a szerelem választás kérdése.

– Tényleg? – MacRae is járkálni kezdett. Megállt a nagyszoba nyitott boltívénél, és megszemlélte a szomszédos hálószobát, amelyben egy ágy, egy komód és egy mosdóállvány volt. Az egyik sarokban egy összecsukható paraván egy hordozható bádogkádat és egy modern, vízöblítéses illemhelyet rejtett.

– Igen, egy olyan választás, amelyet a józan ész alapján kell meghozni. Én addig vártam a házassággal, amíg nem találtam valakit, akiről tudtam, hogy sohasem fogja összetörni a szívemet. – Merritt halvány mosollyal elhallgatott, majd hozzátette: – Persze a szívem így is összetört, amikor a gőzöse elsüllyedt az Atlanti-óceán közepén. Nincs semmi, ami megérné, hogy ezt még egyszer átéljem.

Felnézett, és látta, hogy MacRae őt nézi, a tekintete oly halvány és fényes volt, mint a holdfény hunyorgása. A férfi nem szólt semmit, de volt valami furcsán megnyugtató abban, ahogyan ránézett, mintha Merritt nem tudna semmi olyat mondani, amit ő ne értene meg.

Egy hosszú pillanat után megfordult, és folytatta a lakás felfedezését. Bár a szobák meglehetősen egyszerűek voltak, Merritt ragaszkodott hozzá, hogy néhány apró luxustárggyal rendezzék be őket: puha, bolyhos gyapjúszőnyeggel és kárpitozott székkel, vastag frottírtörülközővel és fehérszappannal a mosakodáshoz. Az ágyra extra pamutpaplanok, az ablakokra pedig fehér muszlinfüggönyök kerültek.

– Nem gondolja, hogy össze fog forrni? – kérdezte MacRae,és Merritt rájött, hogy a férfi végiggondolta azt, amit az összetört szívéről mondott.

– Már megtörtént. De mint a legtöbb dolog, ami összetörik és összeforrasztják, ez sem lesz már ugyanaz.

– Maga még fiatal nő – mutatott rá MacRae –, még szülni képes korban van. Nem akar majd gyereket?

Merritt meglepetten pislogott a férfi arcátlansága hallatán, majd emlékeztette magát, hogy a vidéki emberek nyersek az ilyen dolgokban. Úgy döntött, hogy ő is hasonlóan őszinte lesz.

– Akartam, de mint kiderült, meddő vagyok.

MacRae kifejezéstelen arccal fogadta a bejelentést. A konyhai mosogató öntöttvas pumpáját vizsgálgatta, ujjait végigfuttatta a karon.

– Mindig vannak kicsik, akiknek szükségük van arra, hogy befogadják őket.

– Talán egy nap megfontolom. De egyelőre több mint elég elfoglaltságom van. – Elhallgatott. – És önnel mi a helyzet? Vár önre egy kedves Islay-n?

– Nem.

– Miért nem? A harmincas évei elején jár, virágzó vállalkozást vezet…

– Nem mondanám, hogy „virágzó”. Még nem. – Az asz-szony kérdő pillantására magyarázatba fogott: – Januárban lesz öt éve, hogy apám meghalt. Miután átvettem a szeszfőzde vezetését, rájöttem, hogy olyan rosszul értett az üzlethez, mint amilyen jól tudott whiskyt készíteni. A könyvelés katasztrofális állapotban volt, és súlyosan eladósodtunk. Mostanra kifizettük az adósságokat, és korszerűsítettük a szeszfőzde felszerelését. De mivel annyi tennivaló volt, nem maradt időm egy kedvesre. Az biztos, hogy még nem találkoztam olyan nővel, aki el tudott volna csábítani az agglegény élettől.

– Milyen nő lenne az?

– Gondolom, tudni fogom, amikor megtalálom. – MacRae felvette az utazóládát, és a hálószobába vitte.

– Begyújtsak a kályhába, és tegyek fel vizet, hogy megmosakodhasson? – szólt utána Merritt.

Csend.

Egy pillanat múlva MacRae kihajolt a boltív oldala mögül, és homlokráncolva nézett rá.

– Köszönöm, hölgyem, de nem lesz rá szükségem.

– Ó, istenem! Hát, a hideg vízben való mosakodás is jobb, mint a semmi, gondolom.

– Nem fogok mosakodni – mondta MacRae kurtán.

– Csak néhány percet vesz igénybe.

– Nincs okom rá, hogy kicsípve menjek a kikötőbe.

– Én erre nem mondanám, hogy kicsípve – jegyezte meg Merritt. – Ez csak alapvető higiénia. Amíg vitatkozunk rajta – tette hozzá a férfi megkövült arcát látva –, annyi idő alatt meg is mosakodhatna.

– Nem mosakodhatok, amíg maga is a lakásban van, hiszen nincs ajtó a két szoba között.

– Rendben, kint várok.

MacRae felháborodottnak tűnt.

– Egyedül?

– Tökéletesen biztonságban leszek.

– A rakpart tele van matrózokkal és tolvajokkal!

– Ugyan már, eltúlozza. Akkor majd a lépcsőn várok. – Merritt most már elszántan levett egy nagy, zománcozott kancsót a nyitott polcról, az öntöttvas mosogatóba tette, és a pumpa fogantyújáért nyúlt. – De előbb ezt megtöltöm vízzel.

– Az a pumpa nem fog működni, ha előbb nem tölti fel – tájékoztatta MacRae a homlokát ráncolva.

– De működni fog – mondta Merritt vidáman. – Ez egy modern konstrukció, egy speciális szeleppel, amely állandóan feltöltve tartja. – Megfogta a kart, és erőteljesen lenyomta. A henger sercegett és nyikorgott, és rezegni kezdett a felgyülemlő nyomástól. Merritt összezavarodott, mert a kifolyócső száraz maradt. – Hmm. A víznek mostanra ki kellene jönnie.

– Várjon, hölgyem… – A férfi gyors léptekkel indult felé.

– Semmi gond – mondta Merritt, és nagyobb erőfeszítéssel pumpálta a kart. – Mindjárt beindítom.

De a kart szinte lehetetlen volt lenyomni, majd úgy tűnt, hogy függőleges szögben rögzül, miközben az egész szerkezet nyögött és remegett.

Merritt felsikoltott és hátraugrott, amikor a nyomás alatt álló víz kilövellt a henger kupakjából.

MacRae egy leopárd gyorsaságával a pumpánál termett és megragadta, miközben az arcát elfordította az erőteljes permet elől. Az erőlködéstől felnyögve szorosabban rácsavarta a hengerre a kupakját, majd tenyere élével a szerelvény alapjára csapott. A víz maradéka bugyborékolva ömlött a csapból a mosogatóba.

Merritt a konyhaszekrényhez sietett mosogatórongyért.

– Annyira sajnálom! – kiáltott fel, miközben visszatért a férfihoz. – Nem tudtam, hogy ez fog történni, különben sohasem… – Meglepett nyikkanással hallgatott el, amikor a férfi megrázta a fejét, mint egy vizes kutya, vízcseppeket szórva szerteszét.

MacRae Merritt felé fordult, és az asszony döbbenten látta, hogy a víz végigfolyt rajta. Az ing a felsőtestére tapadt, az arca és a haja pedig csöpögött.

– Jóságos ég! – mondta, és bocsánatkérően a férfi felé nyújtotta a száraz mosogatórongyot. – Megint pocskos lett. Tessék, fogja ezt és… – A hangja elhalkult, amikor a férfi a felajánlott rongyot figyelmen kívül hagyva tovább közeledett felé. Enyhe riadalommal hátrahajolt, hogy elkerülje a nedves testtel való érintkezést. Elakadt a lélegzete, amikor a férfi két oldalt megmarkolta a mosdó szélét.

– Maga kis zsarnok – jelentette ki kereken.

Merritt szóra nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de ahogy felnézett a férfira, látta, hogy a tekintetében vidámság csillog.

Valahol a szívdobbanások és idegek káoszában érezte, hogy a nevetés próbál kitörni, és minél jobban igyekezett visszatartani, annál rosszabb lett.

– Szegény ember… azóta vizes, mióta Anglia földjére tette a lábát…

Kapkodva törölgetni kezdte a férfi arcát a mosogatóronggyal, MacRae pedig mozdulatlanul állt. A szeme fölé lógó tincsekből víz csöpögött, néhány csepp Merritten landolt. Ő felnyúlt, hogy hátrasimítsa a férfi haját. Az puha szaténként göndörödött az ujjai köré.

– Nem vagyok zsarnok – jelentette ki, miközben tovább törölgette a férfi arcát és nyakát. Közben újabb kuncogás tört ki belőle, amitől ügyetlenkedni kezdett. – Csak se-segítőkész voltam.

– Szereti megmondani az embereknek, hogy mit tegyenek – vádolta MacRae halkan, miközben tekintete végigsiklott az asszony vonásain.

– Egyáltalán nem. Ó, úgy érzem, hogy félreismert – mondta, de még mindig nevetett.

MacRae mosolygott, pazarló báj villant a világosbarna szakáll szálai között. A fogai fehéren ragyogtak, és olyan gyönyörű volt, hogy Merritt ujjaiból kiszállt az erő, és elejtette a mosogatórongyot. Szédítő izgalom feszítette a belsejét.

Várta, hogy a férfi hátralépjen. De nem tette. Nem emlékezett, mikor állt utoljára olyan közel egy férfihoz, hogy érezte a leheletét a bőrén.

Egy kérdés lebegett a csendben.

A kísértés, hogy megérintse, túl nagy volt ahhoz, hogy ellenálljon neki. Lassan, szinte félénken nyúlt a férfi szakállas állához.

A gyomra könnyű lett, és furcsán súlytalannak érezte magát, mintha hirtelen eltűnt volna a padló a lába alól. Az illúzió annyira valóságosnak tűnt, hogy ösztönösen megragadta a férfi karját, akinek izmai megfeszültek az ing nedves szövete alatt. Felnézett a férfi szemébe, a legforróbb lángok perzselő halványkékjébe.

Érintésére a férfi lélegzete szaggatottá vált.

– Hölgyem – mondta nyersen –, mostantól a maga józan eszére bízom magam. Mert nekem jelenleg nincs olyanom.

Merritt szája kiszáradt. A vonzalom egész testében lüktetett, és az ujjai ritmikusan ráfeszültek a férfi karjára, mintha egy macska dagasztaná.

– Mi van Skócia becsületével? – nyögte ki a kérdést.

A férfi lejjebb hajtotta a fejét, és Merritt érezte, ahogy a férfi ajka és szakállának durva bársonya a homlokát súrolja. Erotikus érzés volt, durva és sima egyszerre. Lehunyta a szemét, és a mosdónak dőlt.

– A gond az, hogy… a skótoknak van egy gyenge pontjuk. – A férfi mormolása áthatolt a bőrén, és egész teste belerezdült, mintha a gerincét hegedűhúrral helyettesítették volna.

– Valóban?

– Igen… a csinos, sötét hajú lányok, akik megpróbálnak parancsolgatni nekik.

– De én nem… – tiltakozott Merritt erőtlenül, és érezte, hogy a férfi ajka mosolyra görbül.

– Egy férfi tudja, mikor parancsolgatnak neki.

Mozdulatlanul álltak, MacRae két oldalt támaszkodva közrefogta.

A teste oly közel volt, oly nagy és erős! Merritt szerette volna felfedezni ezt a férfias testet, a szájával és a kezével feltérképezni minden egyes kemény négyzetcentiméterét. Megdöbbentette, hogy mennyire kívánja a férfit. Joshua halála óta ezeket az igényeket háttérbe szorította.

De volt valami Keir MacRae-ben, ami lehetetlenné tette, hogy továbbra se vegyen róluk tudomást.

A férfi gyengéden megfogta és felemelte az állát. Merritt vére száguldott az ereiben. MacRae figyelmesen nézte, a tekintetében fagy és tűz csillogott.

Amikor megszólalt, mély hangjában fanyar humor csendült.

– Megkapod, amit akarsz, kislány. Megyek, megmosakszom a másik szobában, ha már úgyis elkezdted nekem. Ami téged illet… ne mozdulj. Ne nyúlj semmihez. Mert kétlem, hogy egy hölgy szívesen látna egy ilyen parasztot, mint én, pőrén szaladgálni.

Ez is mutatja, milyen keveset tud a hölgyekről, gondolta Merritt kábultan.

MacRae pumpált még vizet a kancsóba, és átvitte a hálószobába.

Miközben a férfi átment a szomszéd szobába, Merritt lehajolt a mosogatórongyért, és mindent megtett, hogy eltüntesse a padlón lévő pocsolyákat. A szomszéd szobából jövő hangokra – a mosdótál porcelánjának csilingelésére, a víz újbóli csobogására, némi dörzsölésre és súrolásra – beindult a képzelete. Megpróbálta elterelni a figyelmét azzal, hogy rendet rakott a konyhában.

– Hol laknak az emberei? – kérdezte végül, miközben kicsavarta a csuromvíz mosogatórongyot.

– A vízparti kocsmában foglaltak szobát – jött a válasz.

– Megkérjünk valakit, hogy vigye oda a holmijukat?

– Nem, megtették ők maguk, amikor a bárka kikötött, és meg is vacsoráztak a kocsmában. Már majdnem éhen haltak.

– És ön? – Odanyúlt, hogy behúzza a mosogató melletti ablak függönyét. – Evett már valamit?

– Az várhat holnapig.

Merritt válaszolni akart, de a keze mozdulat közben megállt a levegőben, s ő maga kővé dermedt. Az ablak történetesen úgy helyezkedett el, hogy tökéletes tükörként szolgált a szomszéd szobáról.

Az üvegben Keir MacRae meztelen alakja tükröződött, ahogy átmegy a hálószobán.

Merrittet elöntötte a forróság, végigfutott rajta a hideg, és lenyűgözve bámulta, ahogy a férfi lehajol, hogy kivegyen egy nadrágot a bőrládából. A mozdulatai könnyedek, kecsesek voltak, erőt sugároztak, és az a test…

– Vacsora nélkül akarja végigdolgozni az egész éjszakát? – hallotta a saját hangját.

…azokkal a hosszú, figyelemre méltó feszes izmokkal és inakkal…

– Megleszek – mondta férfi.

…csodálatos volt. Maga a testet öltött fantázia. És mielőtt a férfi felhúzta volna a nadrágot, Merritt nem tudta nem észrevenni, hogy hihetetlenül bőkezűen bánt vele a sors.

Ó, milyen méltatlan hozzá, hogy egy meztelen férfit bámul! Nincs benne semmi méltóság? Semmi tisztesség? Abba kell ezt hagynia, mielőtt a férfi rajtakapja. Nagy nehezen elfordította a tekintetét, és igyekezett fenntartani a beszélgetést.

– Hatékonyabban dolgozna, ha nem lenne gyenge az éhségtől.

– Nincs időm egy kocsmában lézengeni – érkezett kissé tompán a válasz a másik helyiségből.

Merritt tekintete visszatévedt az ablakban lévő tükörképre. Nem tehetett róla.

MacRae épp egy inget húzott át a fején, és ahogy a karjait átdugta az ujján, a felsőteste megfeszült és hullámzott az izmoktól. Egy olyan férfi teste volt, aki megszokta, hogy nem kíméli magát.

Ez volt a legérdekesebb és legizgalmasabb dolog, ami az elmúlt évek során Merritttel történt. Talán egész felnőtt élete során. A házassága előtt túlságosan félénk volt ahhoz, hogy élvezze. De most, özvegyként, aki magányosan feküdt az ágyában… Keir MacRae testének látványa fájdalmasan tudatosította benne, ami egykor megvolt, és ami most hiányzik neki.

Sóhajtva behúzta a függönyt, és ellépett az ablaktól. Bár a szokásos jó kedélyét nem tudta teljesen előhívni, megpróbált vidámnak tűnni, amikor MacRae visszatért a szobába.

– Nos – mondta –, így már sokkal jobb.

A férfi felfrissültnek tűnt, és látszott, hogy sokkal kényelmesebben érzi magát a gallér nélküli ingben, és a fölötte viselt kötött gyapjúmellényben. A haját hátrafésülte, de az máris fényes, borostyánszínű tincsekben omlott a homlokára. A whisky és az izzadtság bűzét fehér szappan és tiszta bőr illata váltotta fel.

– Elismerem, ez jobb, mint a kocsma padlószaga. – MacRae megállt előtte, a tekintetében huncutság csillogott. – Mi a következő parancsa, hölgyem, most, hogy átvette felettem az irányítást? – kérdezte lezserül, csipetnyi baráti kötekedéssel.

Merrittet megdöbbentette az érzéseknek azon tárháza, amelyet a férfi felszabadított benne, és amely oly hatalmas volt, hogy szinte belefulladt. A tiszta vágyakozás érzése. És egészen addig a pillanatig nem is tudta, hogy egyáltalán ott van.

Próbált valami okos választ kitalálni. De az egyetlen dolog, ami eszébe jutott, impulzív és ostoba volt.

Csókolj meg!

Persze sohasem mondana ilyen arcátlan és vakmerő dolgot. Kétségbeesettnek vagy őrültnek tűnne, és mindkettőjüket zavarba hozná. És hogy cégtulajdonosként ilyen szakszerűtlenül viselkedjen egy ügyféllel… nos, erre gondolni sem akart.

De ahogy a férfi sápadt arcára nézett, szörnyű felismerés döbbent belé.

– Istenem! – kapta a szája elé a kezét. – Hangosan kimondtam?

3. fejezet

MacRae nagyot nyelt, mielőtt reszelős hangon válaszolt volna.

– Igen.

Merritt oly mélyen elpirult, mint még soha életében.

– Megtenné… gondolja… tudna úgy tenni, mintha nem hallotta volna?

A férfi megrázta a fejét, és ő is elvörösödött.

– Nem, ha ez az, amire vágyik – válaszolta rekedten, egy örökkévalóságnak tűnő idő után.

Engedélyt kér? Bátorítást? Úgy tűnt, a szíve már sosem fog normál ütemben verni. Minden porcikája lángolt.

– De talán ez nem olyasmi… amire ön vágyik?

Mindig is ura maradt önmagának, erről volt híres. De ebben a pillanatban, ahogy ott állt a férfi előtt, csak zavart és nyugtalanságot érzett.

Az esze azon járt, hogyan vethetne véget ennek a szörnyű feszültségnek. Könnyedre veszi a dolgot. Azt mondja majd, hogy csak egy frivol megjegyzés volt egy hosszú nap végén, és nem gondolta komolyan, aztán nevet egyet, és…

MacRae közelebb húzódott, és a tenyerébe fogta a fejét. A hüvelykujjával végigsimította az állát, a bőrkeményedések érintése nyomán Merritt csupa libabőr lett. Szent Mózes, a férfi tényleg meg akarja tenni. Mindjárt megcsókolja egy idegen.

Már túl késő könnyedre venni a dolgot. Mit tettem? Merritt tágra nyílt szemekkel meredt a férfira, az idegesség és a feszültség disszonáns hangjai csatlakoztak a vágy hosszú, édes akkordjához.

A férfi sötét, aranyvégű szempilláinak sarlója kissé leereszkedett, ahogy Merrittre nézett. Nem volt hová elbújni e szúrós tekintet elől. Merritt rettenetesen kiszolgáltatottnak érezte magát, olyan meztelennek, mint amilyen néhány perccel ezelőtt a férfi volt.

MacRae lehajtotta a fejét, és a szája rátalált ajkára, érintése oly puha volt, mint a hóesés.

Merritt azt hitte, hogy a férfi talán durva vagy türelmetlen lesz, esetleg kicsit ügyetlen… mindenre számított, csak arra a gyengéden incselkedő cirógatásra nem, amely széttárta az ajkait, mielőtt még tudatára ébredt volna. A férfi a nyelve hegyével megízlelte, és ez az érzés egészen végigsugárzott rajta, és elgyengítette a térdét. Érezte, hogy dől, mint egy hajó, amely képtelen egyenesben maradni, de a férfi erősen magához szorította, és támogató karja köré zárult. Ajka gyengéd nyomása elmélyült, tovább tartott, mint bármelyik csók az életében, és ő még mindig többre vágyott.

A férfi úgy csókolta, mintha nem először, hanem utoljára tenné, mintha közeledne a világ vége, és minden másodperc egy egész élettel érne fel. Úgy lakmározott belőle, mintha évek óta erre sóvárgott volna. Merritt vakon kapta el a férfi száját a sajátjával, miközben ujjai a hajába mélyedtek. A fürtök sokfélesége – plüss bársonya, durva sörtéi, nedves selyme – elviselhetetlenül izgatták. Soha nem tapasztalt még ilyen vágyat, olyan bódultságot, amely egyre mélyebbé és finomabbá vált.

A férfi túl hamar elszakította tőle az ajkát, és Merritt nyöszörögve – amit örökké szégyellni fog – megpróbálta visszahúzni magához.

– Nem, drágám – suttogta MacRae. – Eleven parázzsá változtatsz itt a padlón.

A férfi szája a Merritt állkapcsa alatti puha szöglethez vándorolt, és gyengéden megcirógatta.

Az asszony próbálta eszébe idézni, hogyan kell lélegezni. Hogyan kell úgy állni, hogy a lába ne rogyjon össze alatta.

– Hölgyem – hallotta a férfi halk hangját. Amikor nem válaszolt, nem tudott válaszolni, a férfi újra próbálkozott. – Merritt.

Imádta, ahogy a férfi enyhe raccsolással kiejtette a nevét. Hátrahajtotta a fejét, és felnézett a hűvös, fényes szempárba.

– A világért sem ártanék magának – mormolta MacRae –, és azt sem akarom, hogy híre keljen, hogy maga lealacsonyodott hozzám. – Óvatosan elengedte Merrittet, és hátralépett. – Éppen ezért ez soha többé nem fog megtörténni.

Igaza volt. Ezt Merritt is tudta. Ennél sokkal kevesebbért tönkremehetett valakinek a jó híre. Még egy befolyásos család védelmében is elérheti botrány, és kiközösíthetik az előkelő társaságból. És ő nem vágyott rá, hogy kitaszítottként éljen. Szeretett a barátaival vacsorázni, bálokra és színházba járni, és a parkban lovagolni. Szeretett templomba járni, ünnepi rendezvényeken részt venni, női klubokhoz és jótékonysági szervezetekhez tartozni. A férje halála óta kapott nyilvános együttérzés lehetővé tette számára, hogy néhány szokatlan döntést hozzon, például, hogy maga vezesse a férje cégét. De elég egyetlen óvatlan pillanat, és ez az együttérzés elszáll.

Remegve kifújta a levegőt, lesimította a szoknyáját, és igyekezett összeszedni magát.

– Nincs sok időnk, ha valami ennivalót akarunk találni önnek, mielőtt visszatérünk a rakodódokkhoz – mondta, és meglehetősen meglepődött azon, hogy mennyire józan a hangja.

MacRae kőkemény pillantást vetett rá.

– Már megmondtam, hogy nem fogok vacsorázni, és ez az utolsó szavam az ügyben.

A kis zsarnok természetesen elérte, amit akart. A kikötői raktárral ellentétes irányba húzta Keirt, megígérve, hogy nem tart sokáig; majd vesznek valamit egy utcai árustól. Valamit, ami már készen van, és amit ott helyben, az utcán meg lehet enni. Keir sokkal jobban fogja érezni magát, biztosította a nő, és az ő lelke is megnyugszik.

Keir nem tiltakozott olyan erősen, mint ahogy tehette volna, részben azért, mert farkaséhes volt. De leginkább azért, mert ez volt az utolsó alkalom, hogy kettesben lehetett a nővel, és a whiskyszállítmány miatti aggodalmai ellenére szeretett volna még néhány percet vele tölteni.

Még mindig döbbent volt a lakásban történtek miatt.

Biztos volt benne, hogy nem úgy csókolta meg, ahogy egy úriember tette volna. Szerencsére úgy tűnt, ez nem zavarta a nőt. Keir próbálta visszafogni magát, de lehetetlen volt. Az a száj… oly édes volt, mint a lépes méz. És ahogy az asszony olvatagon hozzásimult. Olyan tökéletesen illett a karjába, olyan finom, buja és meleg volt!

Ezerszer is újra fogja élni azt a csókot az álmaiban. Annyira különbözött mindentől, ami eddig történt az életében, mint amennyire különbözni fog mindentől, ami ezután következik.

Szorosan maga mellett tartotta Merrittet, miközben átvágtak a dél-londoni kikötők mocskos területén. Ez egyáltalán nem az asszonynak való hely. A járdát szemét borította, a rácsos kapukat és a falakat fakó hirdetésekkel és obszcén képekkel ragasztották tele, az ócskások és kocsmák ablakai koszosak voltak. A zajok hullámokban érkeztek: gőzdaruk és építkezések hangjai, hajóharangok és robbanások, zörgő szekerek, paták csattogása és kerekek nyikorgása, és az emberi hangok végtelen lármája.