A SZERZŐ KORÁBBAN MEGJELENT KÖNYVEI

Tükörlelkek 1-2.

Bolyongó

Rúnatánc

A Helena-trilógia

Fénytörés

Szabadesés

Interferencia

Copyright © Papp Dóra, 2025

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Till Katalin

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kaposvári Zsolt

Korrektor: Kótai Katalin és Dobos Attila

ISBN 978-963-432-310-5

gabo.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Ciceró Könyvstúdió könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

A LÁNY, AKI TÚL MÉLYEN ÉRZETT

A FIÚ, AKINEK HERCEGGÉ KELLETT VOLNA VÁLNIA

A FIÚ, AKI KETTÉSZAKADT

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Azoknak, akik ölelgetik a fákat, beszélnek a folyókhoz és suttognak a szélnek.
Nem vagytok őrültek, csak a természet részei.

A lány, aki túl mélyen érzett

„When you give me love

I have no fear of heights

No fear of the deep blue sea

Although it could drown me

I know it could drown me”

Katie Melua – No Fear of Heights

ELSŐ FEJEZET

Theo

Megígérte.

Azt mondta, ez tényleg az én napom lesz. A tizenhatodik szülinap elvileg azért fontos. Ja, biztosan. Azért lézengek itt egyedül egy hollywoodi villa kertjében, este kilenckor, piával a kezemben, amit apám töltött ki fél órája, és amit még csak meg se szagoltam. Őt figyeltem innen, a medence mögül, egy csinos cukorsüveg fenyő társaságában. Roger Weidinger, mindenki kedvence, a sztárok sztárja, állandóan a középpontban, a leghangosabb hahotázás és pohárcsilingelés kellős közepén. Anya bent csevegett a villában, tíz perce intett nekem az ablakból egy barátnője mellől, hogy menjek be. Csakhogy egyik szülőmhöz se volt kedvem. Már túl voltunk a veszekedésen – illetve szerintem az volt, ők nem vettek komolyan. Apám megoldotta annyival, hogy le akart itatni, köszönöm szépen, gyereknevelés: csillagos ötös. Istenem, rossz családba születtem.

Kiszúrt egy színésznő a medence túloldalán, a teraszról, és megindult felém. A rohadt életbe. Határozottan leraktam a poharat a legközelebbi vízszintes felületre, közben a lány máris itt termett – négy évvel lehetett idősebb nálam, a filmipar egyik új kiskedvence, modellalkattal, csokoládészínű bőrrel. Rám mosolygott a nagy szemeivel.

– Kötelező születésnapi ábrándos depresszió, hmm, Theo?

– Olyasmi – mormoltam.

– Megpróbálkozhatok azzal, hogy felvidítalak?

Ez volt a legutolsó dolog, amihez kedvem volt most. Keserű ízt éreztem a számban, apám szavai visszhangoztak a fejemben, nem tudtam eldönteni, ideges vagy szomorú vagyok-e. Megígérte. Hogy ma nem részegedik le, ma nem ő lesz a világsztár, ma nem kell kirakatbohócot játszanom, tényleg az én napom lesz, úgy, ahogy én akarom. De bármikor kinyitom a számat, ő csak idiótán bólogat meg vigyorog, mert ő úgyis jobban tudja, mi kell nekem. Így indulnak a veszekedéseink, aztán jön anya a békítő szerepében. Ugyanazokat a köröket futjuk évek óta.

– Létezik az a pont, ami a felső határ? – kérdeztem a lánytól. – Amit ha átlépsz, nem fordulhatsz vissza? Csinálhatsz akkora hülyeséget, ami után nincs visszaút?

– Még egy kis kontextus kéne, Theo. – Közelebb araszolt, hozzáért a karomhoz. – Nekem sem egyszerű a szüleimmel. De most az egyszer lazíthatnál, tessék!

Felém nyújtotta a rúzsfoltos üvegpoharát. Hosszan bámultam a benne lévő átlátszó folyadékot. Aztán ránéztem a lányra; lehet, hogy egész nap nem evett egy falatot sem. Meg kell tartania a hollywoodi sztáralakját. Ha könnyű lenne, mindenki ezt csinálná – apám nagy, bölcs mondása. Az apjától, a nagyapámtól tanulta, akit végül is bírtam, de nem eléggé. Megpróbáltam elhitetni magammal, hogy nem velem van a gond, de nem is velük: egyszerűen nem illünk össze.

– Theo!

Lassan fordítottam a fejem arra, ahonnan a hangja érkezett. A villa teraszáról kiáltott át, a medence vize felerősítette a röhögését – mindenki felém fordult.

– Theodore Weidinger, te felnőtt tizenhat éves, gyere most azonnal ide, nem hiszed el, milyen cukorfalat tette tiszteletét a bulidon! Nézzétek, hogy vigyorog, tudja, hogy ki fogom nyalni a seggét az új forgatókönyve miatt, de megérdemli, a fenébe is! Theo! Vagy idejössz, vagy átúszunk hozzád! Jaj, elnézést, nincs egyedül… Attól mi még úszhatunk, ugye? Hozzatok még piát, átverekedjük magunkat tűzön-vízen, bemutatlak az új legjobb haverodnak, Theo!

Égett az arcom. A lány jókat nevetgélt apámon, ahogy mindenki. Könnyű volt a döntés abban a pillanatban – egyértelmű. Egy kicseszett földönkívüli vagyok itt. Élni akartam, úgy, ahogy én akartam, hogy végre az én kezemben legyen a döntés. Hogy ne azon kelljen aggódni, mi kerül belőle a médiába másnap. Én akartam lenni, csak egy kicsit, nem pedig a Weidingerék fia.

– Ne haragudj, megkeresem a mosdót – mosolyogtam rá a lányra, és otthagytam a medencét.

Nagyot kerülve végül a hátsó kijáraton slisszantam ki, és szereztem egy taxit. Húsz percen belül már a kulcsaimmal szórakoztam a házunk előtt, és gyorsan elintéztem a riasztórendszert. Megvakargattam a kutyáink fülét, ettem pár falatot, aztán felrohantam a szobámba és elővettem egy hátizsákot. Meglepően nyugodt voltam pakolás közben.

Azért, mert tudod, hogy a tetteiddel őszinte vagy magadhoz.

Megtorpantam. Elszorult a torkom; szinte hallottam a hangját. Még gyorsabban pakoltam, egyre biztosabb voltam abban, mit akarok. Csitítgattam a kutyákat egy ideig, bekapcsoltam a riasztót, majd a táskával a vállamon fogtam egy taxit. Elvitettem magam a buszpályaudvarra. Fél órát kellett várnom a járatra, amit kinéztem. Miután felszálltam, megrezzent a telefonom – anya. Hagytam, hadd rezegjen. Újra hívott. Kinyomtam. Lenyeltem a gyülekező könnyeimet, amikor elindult alattam a busz. Felhúztam a lábamat, átöleltem a térdemet, és kibámultam East Hollywood kivilágított éjszakájába. Kikapcsoltam a telefonomat, de ahogy magunk mögött hagytuk a hegyeket, visszakapcsoltam egy hívás erejéig – szinte azonnal felvették.

– Theo! Na mi az, szülinapos srác?

Lehunytam a szemem a hangja hallatán. Újra könnyek kaparták a torkomat.

– Én… Én…

– Mi a baj, Theo? – váltott aggodalmasra a hangja.

– Jeremy, úton vagyok észak felé, San Franciscóba. Nem bírtam… El kellett jönnöm onnan.

– Buszon ülsz? – kérdezte kis csendet követően.

– Igen.

– Mit csinált? – Mélyen felsóhajtott. – Theo, Jenékhez menj, érted? Mikor indultál?

– Fél órája. Két átszállásom van.

– Egész éjszakás út lesz, haver. Reggelre vagy Jenniferéknél.

Mélyen beszívtam a levegőt, próbáltam nem zokogni egy sort.

– Beszélj hozzám, Theo! – kérte finoman a keresztapám.

– Nem tudom, mi ütött belém! Elöntött az érzés, hogy nem bírom tovább a tettetést, ez nem én vagyok, és… Ott flangálok egy sztárpartin, ami elvileg az én bulim, de körülnézek, és egyszerűen nincs egy megveszekedett lélek sem, aki érdekelne. Velem van a baj, Jeremy.

– Nem, ez nem így van, veled semmi baj nincs, haver. Indulok érted, ne aggódj.

– Jaj, nem… Bakker, Jeremy, nem tudom, mit csinálok, nem akartam felrúgni az estédet, sajnálom, visszafordulok az átszállásnál, ne haragudj!

– Azt mondtam, indulok.

Visszanyeltem a könnyeimet.

– Ne hívd apáékat, kérlek!

– Azt nem tehetem meg, Theo. Anyádnak tudnia kell, hogy biztonságban vagy.

Még nem akartam, hogy letegye, elmeséltem neki az egész félresiklott napomat, a délutáni veszekedést, azt, hogy milyen egyedül érzem magam, és hogy egész nap csak a keresztszüleim korábbi köszöntése tudott megmosolyogtatni. Megnyugtatott, aztán letette. Most csesződik majd el otthon minden, anya apámat okolja majd, ő már ivott, nem is keveset… Címlapsztori. Tökéletes. Elegem volt ebből, börtönben éreztem magam az angyalok városában.

Átszálltam félúton. Aludtam. Ettem. Órák teltek el. Hajnalodott. Fogalmam sem volt, megbántam-e. Csak arra tudtam gondolni, hogy ha Jeremy tényleg elindult délre, és ha lesz olyan jó, hogy nem fordít rögtön vissza, akkor elmenekülök vele Oregonba, és soha többé nem hagyom el a Raven-birtokot. Soha. Ekkor már nem bőgtem: tudtam, hogy ez fordulópont, ami után nem lehet visszatáncolni. Változás kell. Megfulladok otthon.

Szakadó esőben értünk be Friscóba, reggel hétkor. Hullafáradt voltam, de már az ablakból a taxikat pásztáztam, amikhez át kell rohannom, hogy az egyik elvigyen a keresztapám nővéréhez, Jenniferhez és Aaronhoz. Amikor eljutottam az ajtóhoz, és kiléptem az esőbe, a víz csattogásán át ismerős kiáltás ütötte meg a fülemet:

– Theo! Theo!

Azonnal gombócot éreztem a torkomban – a parkolóban megláttam Helena autóját. A keresztanyám vörös haját a szakadó esőfüggönyön át sem lehetett eltéveszteni. Egyszerre szálltak ki Jeremyvel, és Helena máris futott felém. Én is felé. Egy üres buszöbölben találkoztunk, és úgy szorítottuk egymást, ahogy csak bírtuk. Elrejtettem az arcomat a hajában, és közben megéreztem Jeremy kezét a hátamon. Istenem, végre hazaértem.

– Gyerünk, befelé a kocsiba! – kiáltotta a keresztapám az esőn át.

Ő a kormányhoz ült, Helena pedig mellém, hátra, és ahogy megindult alattunk az autó, elöntött az érzés, hogy biztonságban vagyok.

– Mit szólsz egy reggelihez meg egy ágyhoz Jenéknél, hmm? – kérdezte Helena.

– Kérlek, ne küldjetek utána vissza! Hadd maradjak…

– Persze hogy hazajössz velünk, Theo – felelte Jeremy. – Ne aggódj, beszéltem apáddal.

– Nem érdekel, mit mond – mormoltam.

Helena addig simogatott, amíg az ölébe nem hajtottam a fejem. Már Jeremy vezetési stílusától is elszenderedtem volna, hát még az ő illatától. Amikor megérkeztünk Jenniferékhez reggelire, a mindennapi dolgokról, melóról, a kereszttesóimról beszélgettek, próbálták elterelni a figyelmem, és tényleg kezdtem feloldódni. Egy zuhany után beszédültem a vendégszobába pár órás pihenésre. Mire felébredtem, Jenék már a kutatóközpontban voltak. Összekészített szendvicsek vártak, amiket együtt elpakoltunk, és indultunk is észak felé, Oregonba. Az óceánparti úton egyre messzebb kerültem a grandiózus hollywoodi csillogástól; lehűlt a levegő, megszaporodtak az apró városok és a fenyőerdős lankák. Szemerkélt az eső. Félúton megálltunk nyújtózni egyet – friss, oxigéndús, óceán- és fenyőillatú levegőt szívtam mélyen a tüdőmbe.

– Ez kell nekem – mondtam a keresztapámnak. – Semmi más.

– Maradsz a hétvégére, kölyök. – Megszorította a vállamat. – Jó lesz.

– Tovább akarok maradni – meredtem a távoli erdőség felé.

– Rendben leszel, Theo. Kitalálunk valamit, ígérem.

– Komolyan?

Elmosolyodott. Ő komolyan vesz. Ő tudja, hogy nem feje tetejére állt hormonok miatt vagyok ki teljesen, ő érzi, hogy megbetegszem Los Angelesben. Ő tényleg segíteni fog.

Helena hátulról karolta át a vállamat, és a fülemhez hajolt.

– Hunyd le a szemed! Ürítsd ki az elméd, figyelj a szívverésedre. Mély levegő, mélyen, a hasadban… Tartsd bent. És lassan fújd ki. Még egyszer. Mély levegő…

Minél többször ismételtem meg, annál inkább éreztem, hogy csak én maradok; nem a gondjaim, a szüleim, a múltam vagy a bizonytalan jövőm, csak én, most, abban a pillanatban.

– Gyerünk, haver! – szólt Jeremy, és újra útnak indultunk.

Amikor befordultunk a Pistol folyóhoz vezető mellékútra, mintha a bilincsem utolsó láncszeme is elszakadt volna; már nem aggódtam, már vigyorogtam. Félrenyeltem a röhögéstől, amikor megláttam, hogy a Raven-birtok verandáján ott csimpaszkodik a korláton egy hollófekete hajú, tizenhárom éves forma srác; a kis lázadó.

– Mit művelsz, édes fiam? – köszöntötte Helena. – Jet merre van?

– A városban – vigyorgott nyújtózkodva Anthony. – Hééé, Theo!

– Szevasz, öcsém! – Két lépéssel fent termettem a lépcsőn, hogy lepacsizzak vele.

Nem volt hajlandó lejönni onnét, hiába nyaggatták a szülei, hogy ki fogja törni a nyakát. Azzal kontrázott, hogy majd kitalál valamit, hogyan forrassza össze a saját csontjait, ne aggódjunk miatta. Bírtam ezt a kölyköt. Mindig is volt benne valami elemi merészség és kérlelhetetlenség, amivel egyszerűen nem lehetett vitába szállni. Már egy évvel ezelőtt is úgy viselkedett, mintha ő lenne ennek a családnak a vezérhajósa, de lehet, hogy csak a fiatalabb tesói miatt alakult ez ki benne; egykeként sosem fogom megtudni, ez milyen. De amikor a tanítási szünetben hosszabb időre itt voltam náluk… akkor lett három testvérem.

Jeremy máris nekiállt az óriási adag garnélás spagettinek, amit imádtam. Tonyval csentünk a hűtőből maradék sütit, és bevettük magunkat a szobájába maratoni stratégiai játékdélutánra. Húsz perc elteltével kopogott be az öccse, Alex – közölte, hogy talán kicsit visszavehetnénk a hangerőt. Egy tízéves kiskölyök osztotta nekem az észt, mert olvasni akart. Addig baromkodtunk, amíg őt is rávettük, hogy tegye le a könyvét, és szálljon be hozzánk. Megdumáltuk, hogy holnap csak mi, hárman elcsavargunk az erdei bunkerhez, aminek az összetákolásában pár éve én is segítettem. Alig vártam.

Amikor elkészült a kaja, és mire Jet, a keresztapám öccse is megérkezett, Helena kiparancsolt minket a „fiúbűnbarlangként szagló” szobából, ami tele volt edényekkel és poharakkal. Imádtam, hogy a konyhában nagy a ricsaj. Ebben a házban képtelenség volt unatkozni – vagy Jeték toppantak be, vagy Aaronék, vagy Killianék ugrottak át Londonból, vagy valamilyen távoli rokon és ismerős. Itt is nyüzsgött az élet, de nem úgy, mint Hollywoodban; itt mindenkinek volt egy jó szava hozzám, és senki sem akarta megmondani, hogyan kellene viselkednem, vagy mit kellene kezdenem az életemmel, a filmipar melyik ágában kellene érvényesülnöm. Itt csak én voltam. Elég voltam.

– Jól hallom a zongorát, ugye? – néztem fel két falat között.

– Ja, mert elfelejti használni a fülesét – forgatta a szemét Tony.

– Hozd már le! – pillantott Helena a férjére. – Csak éjjel fog enni, ha így belefeledkezik.

Öt perccel később Jeremy vissza is tért az emeletről, méghozzá Alex ikertesójának társaságában: hogy megnőtt a művésznő fekete haja, a vállát súrolta!

– Apa mondta, hogy itt vagy! – üdvözölt.

– Szia, Alexandra! – vigyorogtam rá.

Elkomorult a tekintete, a tesói meg kajánul felnevettek.

– Ne merészelj így hívni! Sasha vagyok.

– Na, ne mondd – nevettem.

Egy fekete hajú minihadsereg csevegett az asztalnál – Helena vöröse és az én világosbarnám lógott csak ki a sorból. Kiderült, hogy holnapután valami ismerős jön látogatóba Párizsból, utána meg Helena és Jeremy felváltva utaznak el pár napra. Amíg az evőeszköz-csörömpölés közben azt hallgattam, ahogy Jeremy próbálja leállítani legidősebb fia izgatott darálását, mialatt Alexék rajtuk röhögnek, megszállt az érzés, hogy ilyen egy igazi család. Itt kellene élnem velük. Tényleg rossz családba születtem; olyan boldog voltam most.

Miután Jet visszaindult Friscóba a feleségéhez és az egyetemhez, szürkületkor kimentünk Jeremyvel a Pistolhoz. A víz csobogása mellett is megütötte a fülemet az emeletről kihallatszó zongorajáték.

– Kellene valamit kezdeni apámék ősrégi zongorájával, ami a brookingsi villában porosodik – hunyorogtam a ház felé visszanézve.

– Azt már megbeszéltük – mondta Jeremy. – Elvileg Sasha megkapja, de csak a tizenhatodik szülinapján. Nem kényeztethetem el teljesen. És látod, az ilyenek miatt kell beszélőviszonyban maradnom apáddal. Pedig most rám is pipa. Igazából magára mérges, de hát…

Csendben tapostuk a lapos köveket a parton, hallgatva az erdőben motoszkáló állatok hangját és a kora esti madárcsicsergést.

– Van még pár hét a suliból, de nem akarok visszamenni – bukott ki belőlem.

– Mindketten tudjuk, hogy ez az egyetlen, amin nem kellene változtatni. Végigcsinálod a szemesztert, Theo.

– És aztán? – Arrébb rúgtam egy követ. Felnéztem rá. – Ideköltözhetek?

Mélyet sóhajtva átkarolta a vállamat.

– Úgy gondolod, hogy az segítene az önismeretben? Sokat fogsz még változni, Theo.

– De nem tudok ott…

– Azt tudom, hogy nem ott van a jövőd. Hiszed vagy sem, de nagyon jó időben vagy. Ha most történne valami drasztikus változás, sokat tenne hozzá ahhoz, hogy megfejtsd, mit is akarsz. De én tudom, hogy így is sokat tudsz magadról.

– Nem tudok semmit – motyogtam. – Színészt akartak belőlem csinálni, de nem engedtem. Oké, akkor forgatókönyvíró. Nem. Oké, akkor vágó. Nem. És rendező sem.

Jeremy halkan felnevetett.

– Nem csak a szórakoztatóipar létezik, haver.

– Ebben nőttem fel. Egy illúzióban. Elegem van belőle, Jeremy, valóságot akarok. Kézzelfogható, csillogásmentes, sztárbulimentes valóságot! Tudod, mi idegesít a legjobban? Hogy halálosan komolyan veszik azt a bohóckodást, ami ott megy. Emberek, gyakornokok repülnek, ha valaki késik egy meetingről, ami egy fos limonádé marketinglehetőségeit próbálja eladni. – Felnevettem. – Röhögnöm kell, basszus! Annyira nevetséges! Semmi köze az élethez. Semmi!

– És még azt mondod, nem tudsz semmit magadról – vonta fel a szemöldökét. – Pedig ezek támpontok voltak, Theo. Az értékrended alappillérei.

Csendben lépdeltünk egy ideig a lassan leszálló, homályos sötétségben. Még ki tudtam venni a magasra törő fenyők sziluettjét; kísértetiesen szép volt a táj, bármerre néztem.

– Bár a te fiad lennék!

– A fiam vagy – felelte halkan. – Mindig számíthatsz rám, Theo.

Sokáig nem tudtam, mit mondjak. Talán hódok mocorgása hallatszott a folyó csobogása mellett. Lehűlt a levegő. Szét voltam esve – legszívesebben elindultam volna a vaksötétben, északra, a folyó mentén, hogy megkeressem a bunkert, amit a srácokkal építettünk.

– Szereted ezeket a fákat? – kérdezte a keresztapám.

– Ja – motyogtam, és letöröltem egy kicsordult könnycseppet. – Otthonérzésem van tőlük. Úgy általában a fenyőerdőktől, ezerszer inkább, mint a pálmafáktól és a melegtől.

– Theo… Gondolsz néha Németországra?

Elállt a lélegzetem. Tovább bámultam a folyót. Nagyot nyeltem.

– Én… Néha. Igen.

– Mikor voltál ott utoljára, három éve?

– Igen. – Elképedten fordultam felé. – Elküldenél oda?

– Én sehova sem küldhetlek, csak a lehetőségeidről beszélek. Európában is akadnak ilyen szép erdők. Apád nagybátyjának vállalatánál is. Tárt karokkal várnának.

Egy pillanatra megrémültem a gondolattól: a ténytől, mennyire messze lennék tőle. És anyától. Igen, ez kicsit beleszúrt a szívembe; anya nem engedne el.

– Egy egész szemeszterre? – kérdeztem döbbenten. – Vagy akár egy évre?

– Ott tanulhatnál valami szakmát. Apád rokonai gondoskodnának rólad. Azt mondtad, kézzelfogható valóságot akarsz. Vehetjük ezt akár szó szerint is, haver. Az aztán Hollywood teljes ellenkezője. Szerintem elemedben lennél ott, de az nem számít, én mit gondolok, csak az, hogy te mit vagy hajlandó kipróbálni.

Ijesztő volt, hogy ennyire kész ötlettel állt elő; biztosan gondolkodott rajta eleget, ez nem most pattant ki a fejéből. Lelépni a világ másik felére… Uramatyám.

– Az teljes újrakezdés – nyögtem ki megrökönyödötten. – Én…

– Milyen kapcsolatokat építettél ki itt, amiket sajnálnál? Van olyan, aki elfelejthet, és bánnád? Aki nélkül nem tudod elképzelni az életedet, vagy nem lenne elég a videóhívás?

Jól meggondoltam, mit feleljek.

– Nincs.

Igaza volt. Nekem tényleg újrakezdés kell. Utáltam az életemet – csak anyát, a kutyáimat és Jeremy családját nem utáltam benne. És valóban, azokat az élményeket, amiket Frankfurt környékén szereztem; jók voltak azok a kéthetes vakációk kiskoromban. De soha nem gondoltam arra, hogy hosszabb időt kellene töltenem ott. Miért nem gondoltam eddig erre?

– Mi van, ha ott ragadok, Jeremy? – kérdeztem ijedten.

Elmosolyodott. Visszafordított a ház felé.

– Miért akarod előre tudni, mi lesz? Tervezni valamennyire kell, ez igaz, de… Egyelőre adj magadnak egy szemesztert Európában. Nekem is akadnak ott ismerőseim, bármikor segítenek neked.

– Neked mindenhol vannak ismerőseid – nevettem. – Aki magángéppel grasszál…

Fontos ember volt, akár apám, de máshogy. Művész, tervező, mindenfelé repked meg tárgyal, embereket köt össze. Sokan tisztelik és szeretik. Istenem, miért nem lehet ő az apám?

– Aludj rá egyet vagy kettőt! – szorította meg a vállam. – Van időd eldönteni. Ha nem, hát nem, csak tudd, hogy vannak lehetőségeid, haver. És most ne foglalkozz azzal, mit szólnának ehhez a szüleid. Ez a te életed, nem az övék.

Késő estig játszottunk Tonyval. Helena rég ágyba parancsolt minket, de Tony lázadása átragadt rám. Éjfél környékén abbahagyta a játékot, amikor elkezdtem dumálni a lelkiállapotomról. Tizenhárom éves kölyök, de megértett. A maga stílusában, vigyorogva, vállvonogatva közölte, hogy a helyemben tutira lelépne Európába, már csak azért is, hogy bosszantsa a szüleit. Fél kettőkor azért már rendesen ásítoztam, így lábujjhegyen felosontam az emeletre. Fény szűrődött ki Sasha szobájából – kopogtam, és belestem. A szőnyegen ücsörgött, az ágynak dőlve, fülessel a fülében, előremeredve, koncentrálva figyelt, lefirkált valamit, majd nyomkodta a kütyüjét. Újra firkált valamit. Aztán felkapta a fejét. Elvigyorodtam. Kikapta a fülest. Becsuktam magam után az ajtót.

– Te komponálsz, te zseni? – suttogtam, és leültem mellé.

A kezembe adott egy fülest. Bedugtam a fülembe. A saját, nyers felvételét hallhattam.

– Három napja dolgozom rajta – sóhajtott nagyot. – Egyszer utálom, egyszer imádom.

Elképedten néztem rá. Ez a lány tényleg zseni – mindenki tisztában volt vele, amióta először ütötte le az ujjaival a fekete-fehér billentyűket, évekkel ezelőtt.

– Irigyellek, Sasha. – Keresztbe tettem a lábam, kinyújtóztam. – Neked egyértelmű, mire születtél. Tízévesen így tudni… Itt vagyok én, tizenhat évesen, és nem tudom, mi lesz belőlem.

– Apa is így érezte a te korodban – mosolygott rám. – De csak lett belőle valami. Szerintem van időd.

Félelmetesen értelmes volt a szeme. Ahogy mind a három Raven-Ferrer gyereké: valami volt bennük, túl intelligensek vagy koraérettek, vagy olyan nevelésben részesültek, amiről én csak álmodozhattam. Nem tudtam, mi ez a furcsaság velük, de… Olyan érzésem volt, mintha most nem egy tízévessel beszélgetnék.

– Menj aludni! – Visszaadtam a fülesét. – Holnap is van nap, amikor komponálni lehet.

– Az már ma van – mosolygott rám kajánul. – Jó éjt, Theo! Várj! – Visszafordultam az ajtóból. – Örülök, hogy itt vagy.

– Ja, én is.

Reggel üvöltözésre ébredtem. Ezt nem szoktam meg ebben a házban, szóval tudtam, hogy nem ők azok; valaki idehozta a negatív energiákat, és sejtettem, hogy ki. Magamra kaptam valamit, kirohantam a lépcsőhöz, és akkor meghallottam apám hangját.

– A hátam mögött, Jeremy! Jó, hogy nem ülteted fel az első gépre, jó, hogy nem költözteted el egyik napról a másikra a világ túlsó felére! Hogy merészeled?! Hogy a rohadt életbe van ehhez bátorságod, hogy anélkül…

– Ha nem tudod visszafogni magad, kint üvöltözz tovább! – szólt rá határozottan Helena.

Megütötte a fülemet anya sírása – elfutotta a szememet a könny. És közben megéreztem, hogy Sasha ott terem a hónom alatt. Nagy, zöld szeme teli volt félelemmel. A kezemért nyúlt.

– Ne menj le! – suttogta esdekelve, és kicsordultak a könnyei. – Maradj itt.

Legszívesebben visszasiettem volna vele a szobájába, újra bedugtam volna a fülembe a fülesét, hogy a zenéjét hallgassam, csak hogy elmenekülhessünk minden baromság elől, amit én hoztam ebbe a házba. De máshogy kellett megoldanom ezt az ügyet.

– Menj vissza a szobádba, Sasha! – suttogtam.

– Ne menj! – Meghasadt a szívem a hangjára. – Tudom, milyen rossz most neked. Érzem. Kérlek, ne menj le!

Adtam egy puszit a fekete hajára, aztán lerohantam a lépcsőn. Anya és apa ott álltak a nappaliban, Jeremy és Helena társaságában.

– Theo! Édesem!

Anya máris szaladt felém. Átöleltem, de közben kerültem apa tekintetét.

– Hazajönnél? – kérdezte halkan, és erre már fel kellett néznem.

– Egy szó nélkül, csak így, kisfiam? – suttogta anya. – Miért csináltad ezt?

– Tudjátok, miért. – Apa szemébe néztem. Jeremyék itt voltak, de tartottam ettől az egésztől. – Elegem volt, nem bírom ott tovább. Ha még egy celebbuliba el kell mennem, ha még egy cikk megjelenik arról, milyen fényes színészi jövő állhatna előttem, beleőrülök, apa.

Kínosan elnevette magát. Jeremy figyelmeztetően nézett rá.

– És úgy gondolod, elveszem a lehetőségeidet, ugye? – kérdezte széttárt karral. – Mikor mondtam én neked, hogy nem csinálhatsz azt, amit csak szeretnél? Mindened megvan hozzá, fiam! Minden! Mindent a feneked alá raktunk, csak egy szavadba kerül, és…

– Roger! – szólt Helena.

– Sajnálom, a keresztszüleid biztosan jobban tudják – vont vállat. – Én nem vagyok elég jó neked, én csak elcseszni tudom…

– Ez nem rólad szól – mondta Jeremy szigorúan. – Ez most róla szól, fogd már fel végre!

Apám meg tudta volna ölni a tekintetével – az állítólagos legjobb barátját. Nem bírtam elviselni, hogy idáig jutottunk miattam. Magamhoz öleltem anyát.

– Apa – mondtam, mire visszanézett rám. – Itt szeretnék maradni még pár napot. Már nincs sok hátra a szemeszter végéig, de most… Erre most szükségem van.

– Talán elmondhattad volna – mormolta. – És elkerülhettük volna ezt a cirkuszt.

– Hirtelen döntés volt. Hülyeség. Te még nem csináltál hülyeséget soha?

Mindketten tudtuk, mi a válasz erre: a fél élete egy nagy hülyeség. Leroskadt a kanapéra, a tenyerébe temette az arcát. Összenéztünk Jeremyvel.

– Hajlandó vagy átjönni Brookingsba velünk? – kérdezte apám halkan. – Vagy itt maradsz? És megvárjuk, amíg kinyaralod magad?

– Én… itt szeretnék…

– Felültetem egy gépre egy hét múlva – mondta Jeremy anyának. – Menjetek haza, AJ!

Apámból sütött a sértettség. Nem akart itt hagyni. Anya sem, de tudták, hogy itt biztonságban vagyok. Úgyhogy elmentek. Ahogy elhúztak, Helena szorosan átölelt, de már nem volt kedvem a hajába sírni: kitisztult az elmém, a bűntudatom is felszívódott. Most már legálisan tartózkodtam náluk, nem éreztem magam szökött rabnak többé.

Kihasználtam azt az egy hetet. Túráztunk, játszottunk. Bevásároltunk Helenával, segítettem a srácok leckéjénél, még takarítottunk is a bunkerben. Feltöltődtem energiával, és napról napra egyre jobban tetszett Jeremy ötlete: Frankfurt.

Mire hazaértem Los Angelesbe, már kezdett kikristályosodni bennem a dolog. A pár hét alatt, amíg befejeztem a sulit, sikerült kibékülnöm apáékkal, és egy nyugodt estén eléjük álltam; kihasználtam, hogy apa épp nem részeg, és lehet vele beszélni. Utálta Jeremy ötletét. Anya is. Nem is akart hallani arról, hogy olyan hosszú ideig távol legyen tőlem. De én nem adtam fel. Elkezdődött a nyár, a szüleim minden nap hajnalig dolgoztak. És ahogy szépen teltek a napok, egyre inkább úgy éltem az életemet, mint aki biztosan lelép innen legfeljebb egy hónap múlva. Felvettem a kapcsolatot apa nagybátyjával, elkezdtünk hosszabban beszélgetni. Ebből német nyelvű telefonos üvöltözések lettek apám részéről. De szépen lassan… úgy éreztem, beadják a derekukat. Kínkeservesen, de felfogták, hogy nekem változás kell.

San Franciscóban találkoztunk még egyszer Jeremyékkel. Tony is eljött. Megöleltem őket, kisírtuk magunkat. Onnan indult a gépem Németországba.

És ott elkezdődött az új életem. A német csak félig ment jól, de mire a sulit kezdtem, már egészen elfogadható volt. Szabadidőmben bejárogattam a vállalathoz, az asztalosokhoz. Elképesztő volt nézni, mit művelnek a fával. Művészet volt. Beleszerettem a műhelyben zajló folyamatokba, nekem valónak éreztem. Hétvégén túráztam Bajorországban, a Fekete-erdőben, az Alpokban. És rájöttem, hogy ez kellett nekem – visszatérni a gyökereimhez. Apa annak idején nem tudott itt maradni, őt bekebelezte Hollywood, pedig nem sokon múlt, hogy a családi cég berlini főhadiszállásán élje le az életét. Én meg csak itt tudtam elképzelni az életemet, Frankfurt alatt harminc kilométerrel, a sűrű fenyőerdő mellett, az asztalos telephelyen. Ezt pár évvel ezelőtt még nem sejtettem, de most elég volt három hónap, hogy rájöjjek. Amikor az ünnepekre hazautaztam, a szüleim keserű képet vágtak ennek hallatán. Anyának megfordult a fejében, hogy eljön, hogy velem lehessen. Próbáltam finoman megmondani neki, hogy amikor nem tanulok vagy melózom, a barátnőmmel vagyok, egy szépséges belga lánnyal. És lassan rájöttek, hogy hiába akarják megállítani vagy visszaforgatni az időt. Új ember lettem.

– Igazad volt – hajtogattam Jeremynek újra meg újra a telefonban, kifelé bámulva a frankfurti lakásom ablakából, ahonnan beláttam a messze kanyargó Majna vizét. – Mindenben igazad volt. Köszönöm! Életem végéig hálás leszek, Jeremy.

– Néha utálom, hogy igazam van – sóhajtott. – Nem tudom, mikor látunk téged, Theo. Előbb utazom el én Európába, mint te Amerikába.

– Londonban néha találkozhatunk – nevettem. – Ha össze tudjuk hozni.

– Meglátjuk.

Két év múlva láttam őket legközelebb, amikor karácsonykor Los Angelesben voltak Helenával. Rá egy évre Helena Frankfurtban járt egy megbeszélésen, és kimentem elé a reptérre, mire a nyakamba ugrott. Csak azt sajnáltam, hogy minél több haverom lett, annál inkább elfeledkeztem arról, hogy tartsam a kapcsolatot Tonyval. Már annyi idős volt, mint én, amikor leléptem otthonról, és Helena kissé megrótt, mert nem keresem őt. Panaszkodott, hogy eléggé elkanászodott. Ő bírt vele, jó haverok voltak, de Jeremyvel egyre furcsábban beszélt. És ezt nem tudtam hová tenni. Világéletemben olyan apát akartam, mint Jeremy, Tonynak össze kellett volna tennie a két kezét miatta. Amikor Helena elment, fel is hívtam. Épp a barátnőjénél volt, sört iszogatott, és nevetgélve kért, hogy avassam be mindenbe, ami itt tombol, Európában. Nemsokára komolyra fordítottam a szót, és rákérdeztem, mi baja az apjával.

– Nem tudom, haver – sóhajtott nagyot. – Az agyamra megy. Nem tudom megmagyarázni, úgyse értenéd. Illetve… Most komolyan, neked is tele volt a tököd apáddal ilyenkor, nem?

– Tony, ne szarozz, az teljesen más. Apám egy alkoholista idióta.

– Amúgy nem is! – vihogott. – Én mindig is bírtam apádat. A múltkor is jól elvoltunk, leugrottam hozzájuk egy hétvégére. Hogy milyen csajok vannak ott, L. A.-ben, hallod…

– Haver, most komolyan az van, hogy ki kellene cserélnünk az öregjeinket?

– Én benne vagyok! Imádnám!

Akkor megígértük egymásnak, hogy gyakrabban beszélünk. De ahogy végeztem a sulival, egyre többet melóztam és utazgattam a cég nevében, úgyhogy megint megritkultak a hívásaink. Húszévesen belehabarodtam egy német lányba, akinek a csillagos eget is lehoztam volna, csakhogy ő megcsalt. Úgyhogy huszonegy évesen azzal voltam elfoglalva, hogy összekaparjam magam lelkileg, és amikor megvoltam vele, elkezdtem csajozni, úgy igazából. Meló, csajok, meló, csajok; volt olyan is, hogy egyszerre hárman voltak, és én jöttem ki szarul belőle, de valahol nem érdekelt, mert élni akartam. Én voltam az amerikai sztár Frankfurtban, aki kicsit sem volt sztár, csak a színész apja miatt; a csajok beleképzeltek valamit a helyzetbe, és egy illúzióval feküdtek le. Nekem ez így megfelelt. A melómnak éltem. Rengeteget tanultam a famegmunkálásról, a meló volt az én igazi szerelmem.

A huszonkettedik születésnapom előtt pár hónappal kaptam egy hívást Jeremytől. Akkor említett valamit, ami szöget ütött a fejembe, és nem tudtam elereszteni napokig.

– Emlékszem, kint sétáltunk a folyóparton, és az élet nagy dolgairól dumáltunk. Akkor beszéltünk arról is, hogy megkapja a zongorát a tizenhatodikra. Most meg azt szerveztem le apáddal. Képtelenség, hogy így rohan az idő. Mikor lettek az ikrek tizenhat évesek? És te mikor lettél huszonkettő?

– Mit tudom én – nevettem kínomban.

Rosszul éreztem magam emiatt. Tonyval néha beszéltünk, de az ikrek teljesen kiestek az életemből, nem beszélve Jeték kislányáról, akivel még nem is találkoztam. Egyszerűen nem lehetett megoldani; nekem már itt volt az életem. Legalábbis ezzel hitegettem magam. Amikor már harmadik éjjel nem tudtam aludni emiatt, hajnali kettőkor nekiálltam utánanézni a járatoknak: Portlanddel vagy Friscóval szemeztem. Valami azt súgta, hogy ha most nem ugrom haza, akkor végleg elveszítem a kapcsolatot velük. Akkor az lesz, hogy évente egyszer felhívom Jeremyt meg Tonyt, és ennyi. De ha elutazom az ikrek születésnapjára, még talán menthető az ügy. Ennyinek bele kell férnie. Lefoglaltam a jegyemet a rá következő hétre: Los Angeles mellett döntöttem, anyáékkal akartam kezdeni. Kivettem két hetet.

Majdnem egy hétig náluk voltam, és végre úgy éreztem, apám felnőttként kezel. Sőt! Kissé egyértelmű volt, hogy kettőnk közül már én vagyok a felnőtt. Valahol mindig is én voltam az, de ezt soha a büdös életben nem mondtam volna így el neki. Anya is tudta. Megkértem apámat, hogy adjon át nekem minden tudást, ami egy brookingsi parti megszervezéséhez kell a tengerparti villánkban – meglepetéspartit akartam szervezni az ikreknek. Úgyhogy Jeremyvel elkezdtünk ötletelni, mert Tonyt is meg akartam lepni: az álca úgy nézett ki, hogy este benéznek a bulira, amit állítólag a villát éppen bérlő lakó szervezett. Alig vártam.

Csakhogy az utolsó pillanatban borultak a dolgok. Helenának és Jeremynek sürgős útra kellett mennie Dél-Amerikába, és inkább nem kérdezősködtem. Be kellett avatnom Tonyt. Káromkodva kurjantgatott a telefonban, és készséggel elcsalta az ikreket.

Nagy szó volt – mindketten elég zárkózottak voltak. A két kis különc. Tizenhat évesek… Az eszem megállt néha, ha erre gondoltam, miközben megérkeztek az első bulizók a villába. Lement a nap, üvöltött a zene a lenti táncteremben, folyt a pia. Fél nyolckor kaptam üzenetet Tonytól, hogy indulnak. Csali bekapva, ezt írta.

Lementem gyömbért iszogatni. Flörtölt velem egy-két lány, akik felismerték bennem apám fiát, és meg akartak szerezni maguknak. Talán kissé bunkó módon hagytam ott őket, mert már nagyon izgatott voltam. Amikor felszaladtam a lépcsőn a hallba, szembejött velem Anthony Raven-Ferrer. Szakadt bőrdzsekiben, félhosszú fekete hajjal, piával a kezében.

– Ááá! – üvöltötte el magát fülig érő szájjal, és én is így tettem, aztán szétölelgettem a fejét.

– Hogy nézel ki, te szerencsétlen? – röhögtem. – A rohadt életbe!

– Ez nem leheeet igazzz! – szorongatott. – Öcsééém!

– Késtél, kis szarkupac. Hol vannak a pólyások?

– Ööö… – Gyorsan körülnézett, a fejét vakarta. – Van némi esély rá, hogy elvesztettem őket.

– Te szarrágó idióta! Keressük meg őket!

Alexet az emeleti mosdó előtt találtuk meg – illetve a bátyja találta meg, mert én nem ismertem volna fel. Oda menekült a tömeg elől. Megnyúlt az arca, úgy nézett ki, mint a nagybátyja, Jet, csak tinikiadásban. Nagyon megörült nekem, én meg nem győztem mereszteni a szemem: ez a pólyás könyvmoly felnőtt. Ilyen nincs. De azért olyan sokat nem változott, mert úgy kellett lerángatnunk a táncterembe.

– Oké, következő feladat: megkeresni Sashát. – Tony a füléhez emelte a telefonját. – Már tutira rászálltak, és ha lesz valami, úgyis én leszek az oka…

– Tud ő vigyázni magára – vigyorgott Alex. – Elkergeti őket egy pillantással, nem?

– Röhög a vakbelem – kontrázott a bátyja.

– Mindenki őt akarja a suliban – magyarázta nekem Alex. – Én vagyok a testőre, huszonnégy per hét.

– Ja, ő meg a te testőröd, kicsi gyíkocska. – Tony hiába csörgette a húgát, ezért inkább írt neki. – Ezek itt ketten a csodakölkök, mindenki őket akarja az egész világon!

– Most állj le! – szólt rá Alex szigorúbban, és Tony tényleg visszafogta magát; keserű mosoly költözött az arcára, de csak pár pillanatra.

Egyértelmű volt a helyzet: túl sok mindenről maradtam le. Féltem, hogy ezt már nem lehet behozni, hogy tényleg nem vagyok idevaló. Ezek már nem azok a kis srácok, akikkel bunkert építettünk annak idején. Talán óriási hiba volt ez a buli; csak egy kétségbeesett próbálkozás, hogy megtartsam a kapcsolatot a keresztszüleim családjával. De ők nem voltak itt, elhúztak egy sürgős útra… Talán ez egy jel, hogy hagynom kell az egészet a fenébe. Én nem apám vagyok, aki menő partikat szervez a tengerparti villájában – és kezdtem úgy érezni, hogy most ezt a szerepet játszom el. Minél több csaj szemezett velem, annál inkább úgy éreztem.

– Megvan már? – kérdeztem Tonytól félóra múlva, amikor kijött a mosdóból, és húzott vissza a táncterembe.

– Sasha? Ja, nem, de írt, hogy ne parázzak. Ööö… Figyelj, írok, ha látom, te is írj már. Tud vigyázni magára, csak…

– Beszarok, Tony, te hoztad őket el ide! – Rámeredtem. – És csak úgy eltűnik? És te hagyod?

Rám csimpaszkodott, megragadta a vállamat. Bűzlött a sörtől.

– Tud vigyázni magára. Tutira odakint bámulja az óceánt. De szólj, ha megtalálod!

Hirtelen szimpatikussá vált az ötlet, hogy legurítsak egymás után öt rövidet. Ilyen nincs. Elöntött az érzés, hogy legszívesebben leüvölteném Tonyt. Kezdtem sejteni, Jeremynek miért van nehéz dolga vele. Hátat fordítottam neki, táncoló-csevegő partizók között tolakodtam el a teraszig, szétnéztem, de feleslegesen. Kisiettem a fűvel benőtt partra. Csak három szőke lányt találtam. Visszamentem a nappaliba, és töltöttem magamnak még egy gyömbért. Egyszerre két lány próbált bevonni a beszélgetésbe, kérdezgettek, honnan jöttem. Folyamatosan körbejárt a szemem. Kerestem magam ezen a hülye partin, de legszívesebben azonnal elindultam volna a legközelebbi reptérre. Jeremyvel és Helenával akartam találkozni, nem az ikrek miatt jöttem – csak abban a pillanatban voltam képes bevallani magamnak.

– De csak egy gyűszűnyi vodkával kell megbolondítani, na, kérlek! Nem mindennap tizenhat éves az ember, a fenébe is! Ugyan már!

– Nem, tényleg, köszi, jól vagyok így.

– Figyelj, élj már egy kicsit! Mit kell tennem, fél térdre ereszkedni? Megteszem!

– Nem, nem, dehogy!

Női nevetést hallottam a jobb oldalamról, a nyitott teraszajtón túl. Odafordultam. Nem láttam az arcát, de a hosszú, fekete haja leomlott egészen a háta közepéig. Odafurakodtam. Megint üvöltött a zene; az előbb csak azért hallottam valamit, mert a dal levezetése halk volt.

– Nem fogom meginni – jelentette ki a lány.

– Haver, elmondta egypárszor, hogy nem – léptem oda a szőke sráchoz.

– Téged ki kérdezett? – szólt vissza ingerülten.

De én akkor már a lány arcát figyeltem. Ismertem azokat a szemeket. Azt a szomorkás, de egyenes, zöld tekintetet. A vesémbe látott vele, biztos voltam benne. Egy örökkévalóság kellett, hogy felfogjam, mit látok: mintha megállt volna az idő, elhalkult a zene, a srác felháborodott röhögése eltűnt, a partizók elhúztak. Egyedül maradtam. Vele. Meglepetésében kissé szétnyílt a szája. Nem volt elég, hogy az arcát látom, szemügyre kellett vennem a teljes alakját, le-föl járt rajta a szemem. Pohár volt a kezében, királykék ingblúzt viselt, fekete csőnadrágot és tornacipőt. Egyenes, hollófekete haja tényleg majdnem a derekáig ért.

– Theo! – Csodás mosoly terült el az arcán, felragyogott a zöld szeme. – Ez nem lehet igaz, Theo!

– Sasha – nyögtem ki rekedten.

A nyakamba ugrott, és ekkor újraindult körülöttem az élet: a parti, a zaj, a zene, a hahotázás. A srác felszívódott. Sasha derekára tettem a kezem. Szürreális volt. Nem lehet…

– Ez nem igaz! – nevetett a fülembe. – Nem hiszem el! Mikor láttalak utoljára? Ez hihetetlen.

– Nekem ne magyarázz hihetetlenről, amikor te vagy maga a hihetetlenség. – Eltoltam magamtól, újra elvesztem a szemében. – Sasha, egyszerűen lehetetlen, hogy… Ugye, tisztában vagy vele, hogy én egy kis tízéves pólyásként emlékszem rád? Így maradtál meg bennem.

Kitört belőle a nevetés, a vállamnak támasztotta a homlokát. Eszeveszetten kalimpált a szívem. Édes istenem, mi a jóságos rohadt élet történik… A mosolyától elállt a lélegzetem.

– Én meg tizenhat éves pólyásként emlékszem rád. Gyere, menjünk le a vízhez!

Hívogató tekintetének nem tudtam ellenállni. Ami rohadtul megijesztett. Megfogta a kezemet: ott maradtunk a fények közelében, hogy lássuk egymás arcát ennyi év után, de egy csendesebb részre, a hullámzó óceán közvetlen szomszédságába sétáltunk át.

– Keresünk, amióta megjöttetek. Aggódtam érted.

– Bejártam az emeletet. Kopogtattam az ajtókon, hátha válaszol odabentről apád zongorája.

– Az sosem volt az ő zongorája – horkantam fel. – Ott porosodik évek óta. Illetve volt egy bérlőnk két éve, aki játszott néha rajta, anya azt mesélte. Bocs, én… Atyavilág, Sasha, még mindig nem tudom felfogni, hogy te vagy az.

– Én se, hogy te vagy az. – Oldalra biccentett fejjel lesett rám, mire hirtelen elöntött a vágy.

Félrenézett. Gyorsan az óceánra tekintettem. Leizzadtam. Ez nem lehet igaz…

– Szóval, mi hozta erre, felénk a félig német, félig amerikai jó munkásembert? Hmm?

– Túl régóta nem jártam itt, te is tudod. És féltem, hogy… elveszítelek benneteket. Belegondoltam, hogy már tizenhat évesek vagytok, és mi lesz, ha nem találkozunk még évekig, és… Én hülye, úgy hittem, egy meglepetésbulival mindent helyrehozhatok.

– Apáék miatt jöttél – mondta melegen. – Tudom, Theo.

– Ugyan már, dehogy.

Csendben lépdeltünk a parton. Kínomban kiürítettem a poharamat, szörnyen szomjas voltam.

– Mindig is egy húron pendültél apáékkal. Emlékszem. Az érzésre emlékszem, ami eltöltött, amikor nálunk voltál. Boldog voltam, mert boldog voltál. Tartottam attól, hogy amikor nem vagy velünk, hogyan érezheted magad. Hogy magányos lehetsz. Emlékszem, hogyan néztél apára és anyára. Mentsvár voltak neked.

Minden szóval egyre inkább megrendített. Tizenhat… Csak tizenhat éves, és úgy beszél, mintha nálam is idősebb lenne. Elfelejtettem, hogy néha ilyen érzés a Raven-Ferrerek közelében lenni. Hogy felejthettem el?

Három bulizó részegen fogócskázva rohant el mellettünk: magamhoz húztam Sashát, feleslegesen, hiszen jócskán elkerültek minket.

– Nem akarsz… Nem megyünk fel az emeletre? – nézett fel rám. – Hátha békésebb?

Nem találtam a hangomat egy ideig.

– Ennyire be akarsz rontani a zongorához?

Üde mosollyal rázta a fejét.

– Csak beszélgetni szeretnék veled, Theo.

Abban a pillanatban én sem vágytam jobban semmi másra. Illetve… motoszkált valami az eszem vagy inkább az ösztöneim hátsó zugában, de azzal nem voltam hajlandó foglalkozni, mert rohadtul ijesztő volt. Sasha belém karolt, és visszafordultunk.

MÁSODIK FEJEZET

Theo

Szereztünk még gyömbért és almalevet, aztán felsiettünk az emeletre. Sasha tényleg nem a zongorára vágyott – kerestünk egy viszonylag békés zugot, apámék régi hálószobáját. Bezártam az ajtót, hogy még véletlenül se rontsanak be részegen. Lehuppantunk a franciaágyra. És elkezdett ömleni belőlünk a szó.

Elmeséltem neki mindent Németországról, a rokonokról, a melómról, a haverjaimról és szívfájdalmaimról. Csillogó szemmel hallgatott, ahogy a Fekete-erdőről és a famegmunkálásról dumáltam, de a monológom közepette ő is kiharcolt magának tíz-tíz perceket, és így kezdtem lassan összerakni őt. Én eddig csak arról a tízéves kis zseni pólyásról tudtam, de most újra meg kellett ismernem ezt a már tizenhat éves lányt.

Lemezszerződés előtt állt. Apám segített be neki. Fél füllel hallottam már erről anyától, de nem figyeltem oda eléggé. Miért nem? Mintha az agyam letiltotta volna az ikreket. Ennyire elvoltam a saját életemmel? Jeremy dicsekedett a lányával, amikor beszéltünk, de nem akartam meghallani, nem akartam odafigyelni. Azért, mert szégyelltem magam, hogy nem tartom velük a kapcsolatot. Igen, erre jutottunk – ugyanis ezt is megosztottam Sashával, és együtt kitaláltuk. Rendesen égett az arcom, amikor rájöttem, arra sem voltam képes az elmúlt években, hogy rájuk keressek, és legalább online kövessem, mi van velük. De Sasha elnézően mosolygott, és azt felelte, hiába kerestem volna őket – házi szabály náluk a családban a közösségi média hanyagolása, és ezen kiakadtam. Hiszen a keresztszüleim mintaszülők, sosem tiltanák el semmitől a gyerekeiket!

Ám Sasha nem bánta ezt, mert úgy vettem ki a szavaiból, hogy épp elég figyelem irányul rá Gold Beachen a suliban – rá és az ikertesójára. Úgy két éve kezdődött, amikor nagyot változtak külsőleg, és azóta mindenki megfordult utánuk a folyosón. De ők csak egymás társaságával voltak elfoglalva, suli után pedig csak a családjuk érdekelte őket. Sashát ezenkívül a zongora, Alexet pedig a könyvei és a bringája. Tonyért viszont aggódott. Meg persze rajongott érte.

Nem győztem hallgatni, és nem győztem rettegni közben. Ugyanis ahogy röpültek a percek, az ösztöneim előkúsztak az agyam hátsó zugából, és lassan szembe kellett néznem a ténnyel: kimelegedtem Sasha nevetésétől, ami a Pistol szelíd csobogására emlékeztetett. Nem kaptam levegőt, amikor a függönyként leomló haja mögül rám lesett, kissé oldalra döntött fejjel. Magamban imádkoztam valami istenféléhez, hogy segítsen, és mondja azt, hogy csak képzelődöm – csak képzelem, hogy ez a lány flörtöl velem. Nem egyértelmű, pimasz flört volt, inkább… játékos, ártatlan, és a bőröm alá kúszott vele, percről percre. Rohadtul ijesztő volt, mennyire hallani akarom a hangját, és mennyire nem akarom, hogy abbahagyja a nevetést.

Megbabonázott a zöld szeme; akkor is magamon éreztem a tekintetét, amikor a telómon mutattam neki a félkész bútorokat.

– Tökre lenyűgöző, hogy kellő odafigyeléssel egész bútordarabokat lehet kinyerni a fából. Nem azt mondom, hogy ez szobrászat, érted, mert a munkafolyamat több mint fele így is gépesített, de kell hozzá egy kis lélek, ha az ember fával dolgozik. Imádom megtalálni a megfelelő illesztési szögeket, szeretem, amikor kijön a matek. – Rálesve halkan felnevettem azon, hogy szemrebbenés nélkül figyel. – Muszáj leállítanod, ha már nagyon unod.

– Te is művész vagy.

Hitetlenkedve, kimelegedve csóváltam a fejem.

– Mondta a zongorista az asztalosnak. Elértem a karrierem csúcspontját.

Ezek után a fülembe tette a fülesét, és megmutatta a művét, amit az album nyitódalának szánt. Hátradőltem az ágyon, lehunytam a szemem, és csak hallgattam. Majd meghasadt a szívem. Képtelenség, hogy a zenéjével olyan érzelmeket idézzen fel bennem, amiket abban a percben átéltem. Ezt nem szabad. Az imádott keresztapám, Jeremy szeretett, zseniális lánya… Ki akartam menekülni ebből a szobából. Soha nem akartam elhagyni ezt a szobát.

– Mi az? – kérdezte halkan, hason fekve, a könyökén támaszkodva. Kivette az egyik fülest. Rám mosolygott. – Hmm? Ennyire szörnyű?

Kivettem a másik fülest is, felültem. Ő is így tett, és túl közel került hozzám az arca.

– Olvastam valahol, hogy az emberiség csupán két százalékának zöld a szeme.

– Ez igaz – nevetett. – Anya hibája.

– Lehet, hogy benne vagy a legritkább emberek csoportjában, de… Jobb, ha tudod, hogy abban a csoportban mindenkit túlszárnyalsz.

– Ezt nem tudhatod. Elég felszínesen adtad meg a fókuszcsoport kritériumait.

Elnevettem magam, és Sasha velem nevetgélt, a lélegzete elérte az arcomat. Istenem, milyen szörnyűségek jártak a fejemben… Megrészegített a mosolya, az álla és a szemöldöke íve.

– Olyan sokat változtál – suttogtam.

Elpirult, hevesebben lélegzett. A rohadt életbe, csak ki kellene nyújtanom a kezem… Mit művelek?

– Te is. Legszívesebben azt mondanám, hogy hiányoztál, Theo, de… Nem ismertük elég jól egymást akkor, régen. Már más emberek vagyunk. Nem?

– Miért kérdezed ezt így? – kérdeztem torkomban dobogó szívvel.

– Mert… mi… nem igazán vagyunk már kereszttestvérek. Ugye?

– De. Azok vagyunk, mindig is azok voltunk.

Most azonnal le kell állítanom ezt az őrületet. Ha nem is lenne ez akkora gond, még mindig hat évvel fiatalabb nálam. Úristen, mit csinálok? Teljesen megőrültem.

Megcsörrent a telefonom. Hála a jóságos égnek! Tony volt, rögtön felvettem.

– Itt vagyok, haver.

– Alex sem találja sehol a húgomat! – Összefolytak a szavai az alkoholtól, de ideges volt.

– Itt van velem, nyugi, nyugi!

– Mi van? Hol?

– Az emeleten dumálunk. Nyugi, Tony.

– Ó, a rohadt élet… Jó, jó, csak vigyázz rá akkor már!

– Meglesz – feleltem, Sasha mosolygó szemébe nézve.

A kijelző fél tizenegyet mutatott. Mély sóhajjal félretettem a telefont az éjjeliszekrényre.

– Úgy volt, hogy írok neki, ha megvagy – mormoltam. – Csak valaki elterelte a figyelmemet a kötelességeimről.

– Csak nem? – kuncogott.

– Nem akarsz lemenni bulizni? Egyszer vagy tizenhat éves.

Megint úgy billentette félre a fejét, olyan mindentudón nézve.

– Emlékszel, te mit csináltál a tizenhatodik szülinapodon, egy bulin?

– Elszöktem.

– Olyasvalakivel akartál lenni, aki számít. Nem díszletemberekkel.

Forró volt a levegő idebent. Kiszáradt a torkom, nem győztem újra és újra nyelni.

– A tesóid számítanak – néztem egyenesen a szemébe. – És ők odalent vannak.

– Velük bármikor elvagyok. Te most vagy itt.

– Miért? – tört ki belőlem kétségbeesetten. – Miért vagy most itt velem? Miért én?

Egészen közel húzódott hozzám. Fürkészőn pillantott rám, mint aki nem tud betelni az arcvonásaimmal vagy a szemem színével.

– Ezt én is kérdezhetném – hangzott a halk válasz. – Nem emlékszem olyan beszélgetésre, ami… aminek ennyire nem akartam, hogy vége legyen.

A szívem eszeveszetten dübörgött, ahogy az arca centikre került tőlem. Könnyed, légies illat vett körül; nem fűszeres parfümje volt, csak egyszerű, akár a harmat hajnalban, ami összegyűlik a virágok szirmain. Nem, nem olyan volt – megfejthetetlen rejtély volt, összetett, mint a lány maga. Összeért az orrunk. Lehunyta a szemét.

– Sasha, nem lehet…

Nem tudtam befejezni, mert megcsókolt. Puhán ért a számhoz, mire kiélesedtek az érzékeim, tízszeresére fokozódott a meleg, az illata, a bőre kipárolgása. Hozzá kellett érnem az arcához. Engedelmesen szétnyitotta a száját, és ekkor lassan, óvatosan harapva megcsókoltam az alsó ajkát. Sóhaj szökött ki a száján.

– Theo…

Ez térített észhez. Elhajoltam tőle, mire kipattant a szeme. Elkáromkodtam magam.

– Nem, nem, Sasha, ez nem…

– Hé, nyugodj meg! – nyúlt a kezemért. – Nincs semmi baj, nem történt semmi!

– Semmi?! Atyaég… Nem csinálhatjuk ezt! Sajnálom, nem akartam, kérlek, bocsáss…

– De hiszen akartad! – térdelt fel. Olyan ártatlanul nézett. – Most is akarod.

Nagyot nyelve megcsóváltam a fejem.

– Nem lehet, az ég szerelmére! Még csak tizenhat… Úristen… Sajnálom, Sasha.

– Mi van, ha ezt akarom a születésnapomra? – Kissé idegesen nevetett. – Nem, nem akarom kihasználni, hogy születésnapom van, azt akarom… Azt kívánom, hogy ne aggódj! Hogy csak egy percre feledkezz meg az aggodalomról. Kérhetem ezt tőled? Hogy engedd el magad? Úgy, ahogy az elmúlt két órában, amíg beszélgettünk? Csak ezt kérem tőled.

Túl hosszan néztem az arcát, a szép szemét, az ajkát. A csodás, nőies, felnőtt vonásait. Be tudom magyarázni magamnak, hogy már nem gyerek? Képes vagyok ekkora gerinctelenségre? Megtehetem Jeremyvel és Helenával? Tonyval… Elsősorban Sashával? Úristen…

– Azt kértem – suttogta, végigsimítva a szemöldökömön –, hogy ne aggódj. Kérlek, Theo!

Az a könyörgő szó megsemmisített. Újra az arcához értem.

– Állíts meg majd, kérlek! – leheltem, aztán megcsókoltam.

Lassan kezdtem, de máris kiszökött a száján egy apró, felszabadult nyöszörgés. A karomra, a csuklómra fonta filigrán ujjait, és engedte, hogy óvatosan betörjek a nyelvemmel a szájába. Úgy éreztem, meggyulladok. Amikor a hajamba túrt és felnyögött, nem tudtam visszafogni magam, apró morgás szökött ki a torkom hátuljából.

– Azt kértem, állíts meg! – hadartam szédülten.

– Még nem.

Hátradöntöttem az ágyon – függönyként terült szét a haja a takarón. Átsiklott az agyamon, milyen lenne, ha nem lenne más rajta, csak ez a fekete korona, ha teljesen meztelen lenne… Erre a gondolatra hátrarántottam a fejemet, de ő utánam kapott, és elmélyítette a csókunkat. Végigsimítottam a torkán, aztán a gyönyörűen emelkedő mellei közt. Kész nő volt. Elváltam tőle, hogy a szemébe nézhessek, amíg a blúza alatt járt a kezem, a puha bőrén. Mindenével felizgatott, leginkább a szédült lélegzetvételével.

– Ez volt az első csókod? – suttogtam.

– Igen – lehelte.

– És… meg vagy elégedve vele?

– Igen.

– Folytassam?

– Igen – szinte könyörgött.

– Akkor hogy fogsz megállítani, hmm? – kérdeztem, végighúzva a körmöm a bordáinál.

– Theo, kérlek…

Azt a könyörgést egyenesen a gatyámban éreztem, de tudtam, hogy nem mehetek tovább.

Durván, ököllel kopogtak az ajtón. Felugrottam. Sasha is fellendült, elállt a lélegzete.

– Vagytok bent? – kérdezte valaki. – Fasza, zárva. Hé, haver, ez nem jó!

A tenyerembe temettem az arcom, miután eleresztett az adrenalinlöket. Sasha a csuklómra fonta az ujjait. Vettem két nagy levegőt, aztán felemeltem a fejem.

– Hazaviszlek. Később hazaviszem a tesóidat is. Tony részeg.

– De akkor már… Akár itt is maradhatnék éjszakára.

– Nem, hazaviszlek – jelentettem ki. – Most.

– Most eljátszod az aggódó, parancsolgató kereszttestvért, csak hogy úgy érezd, irányíthat…

– Nem! – vágtam rá. – És ne emlékeztess rá, kérlek!

Megkeményedtek a vonásai: megbántottam.

– Rendben, vigyél haza.

Máris felugrottam, elhúztam a mosdóba, jéghideg arcmosással térítettem észhez magam, aztán megkerestem Tonyt, és közöltem vele, hogy hazaviszem a hullafáradt húgát. Alex jól elvolt, tetszett neki a zene, de szerencsére nem ivott egy kortyot sem; leginkább a bátyján szórakozott, és egyben vigyázott is rá.

Öt percen belül egyszerre csaptuk be a bérelt kocsim két ajtaját – Sasha magára kanyarintotta a kabátját, és egy árva szó nélkül ült be mellém. Indítottam. Betettem valami zenét közepes hangerővel. Nem beszéltünk. Én személy szerint dühös voltam az egész világra, de rá nem. Mindent akartam, csak azt nem, hogy fagyos legyen köztünk a hangulat. Félúton, tíz perc múlva meg kellett szólalnom.

– Sajnálom – mondtam halkan.

– Én is.

Összenéztünk. Úgy tűnt, szégyelli magát. Miért? Minden az én hibám. Meg kellett értetnem vele, hogy nem okolhatja magát, de nem tudtam megszólalni. Nemsokára befordultam a Raven-birtokon a ház elé. Odabent égett a villany: Aaron volt egyedül otthon, eljött San Franciscóból, amikor Jeremyéknek egyik pillanatról a másikra le kellett lépniük. Leállítottam a motort. Sötétség honolt odakint, mi meg itt ültünk a nagy csendben.

– Nem akarom, hogy így legyen – mondta Sasha. – Hogy fura legyen köztünk minden.

– Akkor olyan legyen, mint régen? – mosolyodtam el keserűen. – Mondjuk, amikor én voltam tizenhat, te meg…

– Theo, gyerekek voltunk – suttogta.

– Sasha, te még mindig gyerek vagy.

Valakinek ki kellett mondania – de nem tudtam közben a szemébe nézni. Azt mondtam egy lemezszerződés előtt álló muzikális zseninek, aki olyan örök nyugalommal beszél, mint valami buddhista tanító, hogy még gyerek. Most kellene búcsú nélkül feltépnie az ajtót, rám csapnia, és felloholnia a verandára, aztán bevágnia maga mögött a bejárati ajtót is. Csakhogy ezt egy gyerek tenné.

Sasha megfogta a kezemet. Összekulcsolta az ujjainkat. Könyörögve néztem rá, hiszen mosolygott – üdén, elnézőn, mindentudón. Édes istenem… Miért? Miért történik ez velem?

– Az imádott keresztapám lánya vagy – suttogtam kétségbeesve.

– Te meg a keresztapám fia, a keresztapámé, akinek a menedzseremet, a szerződésajánlatomat és valószínűleg az első három koncertemet is köszönhetem.

Belevertem a fejem az ülés fejtámlájába. Kétszer, háromszor… Sasha pedig felemelkedett, és lassan, óvatosan beleült az ölembe.

– Mit művelsz? – könyörögtem teljes pánikban.

Hozzám préselődött a melle, összeért az orrunk.

– Aaron bármikor kijöhet. Sasha…

– Még utoljára csókolj meg, aztán meglátjuk, képesek vagyunk-e magunk mögött hagyni ezt az egészet, jó?

Kimondta a gondolataimat. Szinte nekitámadtam a szájának, ő meg a tenyerébe fogta az arcomat. Hevesebbek lettünk, mint az ágyon, és így, hogy mindketten kabátban voltunk, őrülten meleg lett idebent. Aztán egyszer csak lassított a tempón, ellágyította a csókot. Hagytam, hadd tegyen velem, amit csak akar. A homlokomnak támasztotta a homlokát.

– Köszönöm ezt az élményt – suttogta.

Nem tudtam, mit mondjak. Visszamászott az ülésre. Kinyitotta az ajtót, és rám mosolygott.

– Jó éjt, Theo!

– Jó éjt, Sasha!

Felsietett a verandára, és visszanézett. Elmosolyodott, aztán eltűnt az ajtó mögött. Villámgyorsan indítottam a motort, és megfordultam, de nem jutottam messze: le kellett húzódnom a bekötőúton, és kiszállni a friss, kijózanító levegőre. Nem sokat ért. Félőrülten felnevettem, beszálltam a kocsiba, és visszahajtottam Brookingsba.

Most már ittam, de úgy rendesen. Tony és Alex rendben voltak, megegyeztünk, hogy ott maradnak a buli után, ami hajnali kettőkor ért véget. Hazaküldtem a vendégsereget, és aludni akartam, de csak annyit, hogy a takarítót be tudjam engedni reggel. Nyúzottan, de sikerült. A csengőre Alex is magához tért, és olyan hisztériát vágott le nekem, mivel nem látta az ikertestvérét tizenkét órája, hogy elképedtem. Összeütöttem neki egy kis reggelit, addig felhívta Sashát, aki megnyugtatta.

Nemsokára Tony is leszédelgett az emeletről; rendesen szét volt csapva, morcos volt, alig lehetett vele beszélni, de végül kibökte, hogy aggódik a szülei miatt, mert nem hívták. Hiába kérdeztem őket arról, mi volt ez a sürgős utazás. Aztán amikor beültem a kormány mögé, hogy hazavigyem őket, megcsörrent Tony telefonja, és hírt kaptunk a szüleikről – már úton voltak. Azt mondták, estére hazaérnek, és akkor végre meg tudják ünnepelni az ikrek születésnapját.

Amikor kitettem őket a birtokon, Tony helyettem is eldöntötte, hogy maradok segíteni az ünnepi menü elkészítésénél, amivel a szüleiket akarták meglepni. Titokban én is erre vágytam. Zongoraszóra nyitottunk be a házba – odafentről jött, és azon kaptam magam, hogy mosolygok, mint egy idióta. Amíg Alexék azon vitatkoztak, milyen pizzát dobjanak be a sütőbe ebédre, szóba elegyedtem Aaronnal a nappaliban. Jettel és Jenniferrel már megszokták, hogy a kölykök őrzőjévé válnak, és egyikük átjön Friscóból, ha szükség van rá. De most egyébként is várták a teljes családot a napokban – az ikrek áprilisi születésnapja néha hetekig elhúzódott, és így belenyúlt az anyjuk születésnapjába is. Addig már nem maradhattam.

– Akkor úgy kell intézni, hogy minél többet legyél velünk, nemde, Theodore?

Sasha hangja a hátam mögül érkezett, ezért megfordultam – a harmadik lépcsőfokon állt. Nem is vettem észre, mikor hallgatott el a zongora, de olyan egyszerű örömmel töltött el, ahogy rám mosolygott.

– Ha nem rúgtok ki, benne vagyok, Alexandra.

Játékosan hunyorított.

– Ezért még megfizetsz.

– Te akartad, mindketten tudjuk.

Miután elpusztítottuk a pizzát, hozzá is fogtunk a zöldségek tisztításához meg egy répatorta összedobálásához. Az alapanyagok felét a ház melletti üvegházból szedtük, és a fél délutánt főzőcskézéssel meg zeneüvöltetéssel töltöttük. Tudtunk lazán beszélni Sashával a fiúk előtt. Baromira jólesett a közelében lenni; a nevetése megmelengette a szívemet, a szavai felfrissítettek. Egyértelműen jó csapat voltak a tesóival. Kicsit úgy éreztem, mégis lehetek közéjük való, annak ellenére is, hogy ők hárman mintha titkos közös nyelven beszéltek volna, ami egy-egy elkapott pillantásból, vigyorral kísért szójátékból vagy figyelmeztetően felvont szemöldökből állt. Eljátszottam a gondolattal, hogy mégis ennek a családnak a része vagyok, még nem vesztem el teljesen, ahogy anya szeretett fogalmazni. A Raven-Ferrerek számára nem akartam elveszett lenni, újra meg akartam találni a helyem itt.

Sasha felsikkantott örömében, amikor este fél kilenckor meglátta egy autó fényeit odakint – Jeremy és Helena szitáló esőben értek haza. A bejárati ajtót támasztva, Aaron oldalán néztem végig, ahogy öten összeölelkeznek ott, a kocsi mellett, a tavaszi esőben. Fél perc múlva pedig elszorult a torkom, amikor a veranda fényei ráestek a keresztapám arcára.

– Theo! – bukott ki belőle, és máris magához ölelt. Kinyújtottam a kezem Helenáért, aki szintén a könnyeivel küzdött.

Körbeültük az asztalt a konyhában: azt hittem, ők fognak mesélni, de végül engem faggattak ki, és tényleg folyt belőlem a szó, amíg csillogó szemmel hallgattak. És mellesleg közölték, hogy a család londoni oldalága, Killianék két nap múlva érkeznek a szülinaposokhoz, hétvégén pedig együtt utaznak Miamiba, Helena szüleihez.

Elbúcsúztunk Aarontól, aztán átköltöztünk a nappaliba tortázni. Sasha egy párnán ült az apja lábánál – régebben is feltűnt, de most még egyértelműbb volt, mennyire megértik egymást csupán egyetlen pillantásból. Irigyeltem ezt a kapcsot köztük.

Tony viszont nyughatatlannak tűnt. Egyfolytában járt a lába, és reméltem, hogy ez nem valami elvonási tünet. Nagyokat hallgatott, párszor észrevettem, hogy engem bámul, és ekkor beugrott, hogy talán zavarok. Már felkészültem rá, hogy leteszem a poharam, de ekkor Helena összecsapta a tenyerét, és kijelentette, hogy eljött az ajándékozás ideje.

– Egységes családi ajándékozás lesz, senki se keveredett magánakcióba, és csak egyvalamit kaptok – közölte, amíg Jeremy kihozott a hálószobájukból egy borítékot, amit átadott Alexnek.

– Na, most fog dőlni a lééé! – mormolta Tony, mire összeröhögtünk.

Alex egy elég hivatalosnak tűnő papírt szedett elő a borítékból. Mire végigolvasta, döbbenet ült ki az arcára. Sasha úgy figyelte, mintha az élete múlna rajta. Tudta, miről van szó, az tuti.

– Ez lehetetlen – motyogta Alex. – Hogy?

– Mi az? – Átmásztam mellé, hogy meglessem a papírt.

– Hivatalos engedély, egy jelszó és egy kód – magyarázta Helena. – Hogy szabadon tanulmányozhassa a japán nemzeti könyvtár digitalizált dokumentumait.

Alex a szája elé emelte a kezét, nem akarta elhinni.

– Add csak ide, jó lesz nekem cigipapírnak! – nyúlt érte Tony, mire Sasha nevetve lefogta a karját.

– A nagykövet aláírása – motyogta Alex. Felnézett a szüleire. – Köszönöm!

– Hogy a fenébe? – kérdeztem hitetlenkedve. – Honnan szereztetek ilyet?

– Jó kapcsolatok a Távol-Keleten – kacsintott rám Jeremy, mire elképedten nevettem.

Alex felpattant, és szorosan átölelte a szüleit.

– És ami Sasha ajándékát illeti – szólt Helena –, van egy olyan érzésem, sejti, miről van szó.

Sasha visszafojtott lélegzettel kereste az apja tekintetét, aki most elővett egy kulcsot a zsebéből. Túlságosan ismerősnek tűnt.

– Mindent megbeszéltem Rogerrel. Mostantól szabad bejárásod van a brookingsi villába. Idén nem adják ki senkinek, és utána is csak olyannak, akinek szerepelni fog a szerződésében, hogy te bármikor beteheted oda a lábad. Nem lehet ellenvetése. Beteszed a lábad, magadra csukod fent az ajtót, és játszol. Tiéd a zongora.

Sasha feltérdelt a párnán, és átölelte az apját. Jeremy mormolt valamit a fülébe, Sasha halkan felelt neki, és megszállt az érzés, hogy nem nézhetek oda, mert az a pillanat csak kettejükre tartozik. Tony hülyült valamit, és ezzel feloldotta a csendet.

– De Theótól azért engedélyt kell kérned, ha itt marad még pár napra – mondta Helena.

– Átmehetek játszani? – fordult felém Sasha.

Teljesen elvarázsolt a reménnyel teli tekintetével.

– Persze. Holnap akár el is jöhetek érted, és együtt behangoljuk.

– Egész nap ott leszel, bakker – mormolta Tony. – Na, van egy kulcsa, mostantól nem látjuk. És ha lesz szerződése, onnantól kezdve vagy Brookingsban lesz, vagy koncerten. Fasza.

Tényleg elkeseredetten mondta az utolsó szavakat, mire a húga ott termett, és hátulról átölelte a nyakát. Tony végül játékosan megpuszilta.

Jeremyék hullafáradtak voltak, úgyhogy elhúztak aludni, mi meg elpakoltunk. Későre járt, amikor Tonyval kijutottunk a verandára. Rögtön rágyújtott.

– Miért vagy idegbeteg? – kérdeztem tőle, a korlátot támasztva. – Miért járt a lábad úgy?

– Ezek a rohadt hirtelen elutazások… Aggódom értük. – A vállát vonogatva egy tálba hamuzott. Elvigyorodva felmutatta a cigit. – Amúgy apám ezért meg tudna ölni.

– Én is, te idióta – röhögtem. – De én nem mondhatom meg neked, mit csinálj.

– Néha legszívesebben csak elhúznék hozzád Frankfurtba, és soha nem jönnék vissza.

– Ne hülyéskedj, haver. Neked mindened megvan itt, nekem meg egész gyerekkoromban egyre inkább…

– Te ezt nem érted – rázta a fejét. – Én itt feketébb bárány vagyok, mint te voltál Hollywoodban.

– Theo?

Sasha hangjára megpördültem. Ott állt a bejárati ajtóban.

– Megyek aludni. Akkor tényleg eljössz holnap?

– Persze. Kilenc jó lesz?

– Igen – mosolygott hálásan. – Jó éjt, srácok!

A bátyja morgott valamit, de aztán odaugrott hozzá, és megszorongatta.

– Bűzlesz – köhögött Sasha.

Tony nyavalygott még negyedórát, de egyszerűen nem engedte, hogy segítsek rajta, nem volt hajlandó kibökni, konkrétan mi is a baja. Eltereltem a figyelmét a melómmal, és ez bejött neki. Mielőtt elindultam, felnéztem Sasha ablakára, és abban a pillanatban mintha meglibbent volna a függöny odafent. Nem tudtam letörölni a mosolyt a képemről. Boldoggá tett, hogy a közelében lehettem egész nap, és az még boldogabbá tett, hogy ez elég volt. Bármi is történt tegnap… vehetjük úgy, hogy a születésnapjára megkapta élete első csókját valakitől, aki tényleg odafigyelt rá. Ennyit megtehettem a művésznőért.

Este az ágyban a plafont bámulva azon merengtem, hogy egyébként sem érek fel ehhez a lányhoz. Nem akadt semmi gond az önbecsülésemmel – Sasha volt túl különleges, túl éteri. Elfogott az érzés, hogy mindentől meg akarom óvni. Lesznek pasijai, akik lehet, hogy nem vigyáznak majd rá eléggé. A rohadt életbe. Egy ilyen angyali, gyönyörű zseni… Ugyan ki érhet fel hozzá? Kit enged majd közel magához? Annak a valakinek le kell vizsgáznia Jeremy, Helena, Tony és Alex előtt is, annyi biztos. Azért ez valamennyire megnyugtatott.

Másnap már hétkor kipattantam az ágyból. Kiadós reggelit ettem, elugrottam friss gyümölcsért és zöldségért; nem akartam kiéheztetni a lányt, ha órákig játszani fog. Kilenc előtt negyedórával kocsiba pattantam, és elhúztam a birtokra. Helena odakint kertészkedett az üvegházban, bementem hozzá meg a palántákhoz.

– Tényleg visszarepülsz pár nap múlva, szívem? – kérdezte. – Maradj még!

– Ott az életem, Hel. Amiért visszajöttem, az… Elég pár nap, de úgy érzem, kettészakadok.

– Hányszor hallottam ezt apádtól annak idején. Ki gondolta volna, hogy veled is megtörténik, csak fordítva. Na, nézd, de türelmetlen valaki!

A hátam mögé bökött a fejével. Sasha ott állt az üvegház bejáratánál, összefont hajjal, kabátban, kis bőrtatyóval a hátán – szelíd mosolya fénypászmaként sütött be hozzánk. Óriásit dobbant a szívem, de gyorsan nyeltem egyet, és helyrerántottam az eszem.

– Azért ne menj teljesen az agyára! – kiáltott utánunk Helena. – Hallod, Sasha? A zongoraszó hosszú távon nem túl tápláló, legkésőbb vacsorára itt, mindketten!

– Meglesz, szia, anya!

Kinyitottam neki az ajtót, mire hálás pillantással ajándékozott meg. Beültem, indítottam, és máris ráfordultam a bekötőútra.

– Hogy aludtál? – kérdeztem.

– Alig vártam ezt. Az a zongora… apáék tudják, hogy évek óta erre vágyom. Roger eddig is engedte, hogy játsszak rajta, de a bérlők miatt nem tudtuk megoldani. Most meglátjuk, úgy szól-e, ahogy emlékszem rá, kíváncsi vagyok.

– Bennem az hagyott mély nyomot, amikor a nagyapám úgy döntött, ide száműzzük a zongorát, és egy egész brigádot kellett felfogadni, hogy épségben felkerüljön az emeletre.

– Igen, az nem egyszerű dolog – nevetett. – Ha leszerződöm egy kiadóval, a költségeket és a szállítást is könnyebb lesz megoldani a koncertekre.

Alig bírtam visszafogni az örömöt a csendben, ami leszállt közénk, hiszen olyan könnyű volt beszélgetni vele. Jó volt így, elég volt. Ő a napsütésben csillogó óceánt figyelte, én pedig rá-rálestem, de fél perc múlva találkozott a tekintetünk, és ekkor kiböktem a tervemet:

– Tiszta lap? Mit szólsz hozzá? Nem akarom, hogy…

– Tudom – felelte. – Ami történt… megtörtént, nem tudjuk visszaforgatni az idő kerekét, szóval el kell fogadnunk. Aztán túllépni rajta, és újrakezdeni. Jól hangzik?

– Persze hogy jól hangzik. – Megköszörültem a torkom. – Azt igazán elárulhatnád, hogy ha koncertező sztár leszel, anyádék feloldják-e a közösségi médiás tiltást. Mert az úgy…

– Anya nem akarja ezt az egészet – sóhajtott fel. – A szerződést, a stúdiófelvételt, a koncertezést… Szerinte túl korai és túl kockázatos. Azt mondja, ennyi idősen még nem tudhatom biztosan, mit akarok.

– És apád?

– Apa jobban ismer – mondta halkan. – Még Alexnél is jobban.

Miután leparkoltam, hagytam, hadd használja az új kulcsát – ő nyitotta ki izgatott mosollyal a bejárati ajtót, amitől az én szám is fülig ért. Felsiettünk az emeletre, és kitártam előtte a balról nyíló, tágas szoba ajtaját. Ez volt a legárnyékosabb fekvésű helyiség; a hatalmas ablakok csak szűrve tudták átereszteni a fényt, függönyök védték a zongorát. Mintha egy félhomályos, titkos helyre léptünk volna be. Sasha óvatosan ült le a hangszer elé, szinte félt hozzáérni.

– A tiéd – emlékeztettem rá. – Úgy esel neki, ahogy akarsz.

– Pont ez az. Vigyázni akarok rá, mint a szemem fényére, hogy évtizedek múlva is ugyanilyen csoda legyen.

– Évtizedek múlva még értékesebb zongorákat is megengedhetsz majd magadnak, Sasha. Fényes jövő áll előtted, tudom.

– Nem akarok erről beszélni – mondta lehunyt szemmel.

– Oké, bocs – feleltem csendesen.

– Félek a nagyközönségtől. Az a menedzser azt mondta, lehet művésznevem és visszahúzódó imidzsem, eljátszhatjuk, hogy nem adok interjúkat, és csak a koncerteken láthatnak. Az egész annyira ijesztő, és ilyenkor belegondolok, hogy talán anyának van igaza. Én csak a zenét akarom. De amikor apa azt mondja, nem szabad megfosztanom a világot attól, amit komponálok, ráébreszt, hogy igazából én is így érzek. Adni szeretnék. Adni és… és gyógyítani.

Fogalmam sem volt, mit is lehetne mondani erre – amikor észrevettem, hogy bámulom őt, inkább felkaptam a hangolókészletet, és végighúztam az ujjaimat a zongora szárnyának szélén.

– Mahagóni. Mesteri lakkozás, nem lesz gond vele jó ideig. Jártam egyszer a frankfurti Bechstein üzletben, és az a sok csodálatos zongora… Ugyanaz az érzés töltött el, mint nálunk, az asztalosok főhadiszállásán. Amikor a megélhetésed a fa kitermelésétől függ, valahogy megnyugtató a tudat, hogy menő bútort vagy csodás hangszert készíthetsz belőle, ami örömet okoz majd másoknak. A kivágott fa tovább él.

Sasha gondterhelten, már-már fájdalmasan sóhajtott fel.

– Behangoljuk? – kérdeztem lazán, mire újra megcsillant a mosolya.

Felemeltem a zongora tetejét, és nekiálltunk a melónak: a fülem nem olyan jó, mint az övé, de a húroknál és a hangolószögeknél be tudtam segíteni a csavarhúzókkal, és ettől mindkettőnknek jókedve lett. Fél órán belül megvoltunk, és Sasha végre úgy ült le a zongoraszékre, hogy mély sóhajjal leeresztette a vállait, a billentyűkre helyezte filigrán ujjait, aztán belekezdett egy halk, szomorkás melódiába. Nem voltam benne biztos, maradjak-e, de megfordult a fejemben, hogy szoknia kell a közönséget.

Perceken belül belemelegedett, átadta magát a zenének. Hátrébb léptem az ablakhoz, leültem a belső párkányra, és csak figyeltem az arcát. Transzban volt. De én is. Túlvilági szépséget csalt a szobába percek alatt. Halvány fogalmam sem volt, milyen univerzumból meríti azokat az érzelmeket, amiket lefordított a zene nyelvére, de bennem olyan húrokat pendített meg, hogy le kellett hunynom a szemem. A falnak döntöttem a fejem, és csak hallgattam. Szinte észrevehetetlenül csúszott át egy másik melódiába, másik dalba, amiben már nem éreztem szomorúságot, inkább felemelő örömet.

Nem tudtam, mennyi időn át hallgattam őt így, csendben – de elég volt ahhoz, hogy teljes mértékben elvesszek. A tervem a tiszta lapról kártyavárként omlott össze. Sasha ragyogott. Olyan volt, akár egy földre szállt istennő, a vállán előrevetett hosszú, fekete hajfonatával, ahogy egész testével megélte a zenét, és feloldódott benne. Amikor nagyot nyelt, ott akartam lenni, a szám alatt akartam érezni a vékony nyakát, és amikor felsóhajtott, közelről akartam hallani, érezni a bőrömön a finom leheletét. Térdre akartam rogyni előtte. Semmi voltam hozzá képest. Semmi. Elöntött az érzés, hogy a legkevesebb, amit megtehetek érte, hogy szolgálom őt. Olyan volt a zenéje, mint valami hallucinogén, teljesen a hatása alá kerültem. Vigyázni akartam rá, rajongani érte, elkapni minden sóhaját, és teljesíteni minden kérését, őrizni, ahogy csak tudom.

Amikor abbahagyta, odaléptem hozzá. Arrébb húzódott, le tudtam ülni mellé; összeakadt a tekintetünk.

– Reggel… – Alig találtam a hangomat, megköszörültem a torkomat. – Reggel vettem friss gyümölcsöt. Kérsz? Hozok vizet is.

– Jól hangzik – mosolygott rám. – De van lábam. Nem fogok egész nap itt ücsörögni, ígérem.

– Nem? – vontam fel a szemöldököm játékosan.

– Lemennék a partra. Ha velem jössz.

– A part a tiéd, hölgyem – feleltem, elveszve a szemében.

Elpirult, de állta a tekintetemet. Végül feloldottam magam a varázsa alól, és megmoccantam.

Odalent a konyhában megmostam az arcom, hogy magamhoz térjek – de semmi sem változott, a zenéje lehallatszott az emeletről, és még mindig a lába elé akartam heverni. Mintha tényleg megbabonázott volna, úgy tűnt, elveszítem az irányítást.

Feldaraboltam egy kis epret, mangót meg narancsot, felvittem egy kancsó vizet, és letettem a komódra a zongora mellé. Félbehagyta a darabot, hogy odajöjjön hozzám az ablakhoz gyümölcsöt majszolni. Széthúzta a függönyt. A szűrt napfényben fürdő óceánt pásztáztuk, de egyszer elkaptam a tekintetét: áthatóan figyelt, miközben kortyoltam a poharamból.

– Gyönyörűen játszol, Sasha – csóváltam a fejem. – Egyszerűen… fájdalmas.

– Nem akarok fájdalmat okozni neked, pont az ellenkezőjét szeretném…

– Én csak amiatt aggódom, hogy miért komponálsz ilyeneket. Honnan gyűjtöd be az inspirációt ehhez? Mi fáj ennyire neked? Mert… jobb, ha tudod, amíg hallgattalak, újra átéltem az elszakadást anyáéktól, meg az első nagy szerelmemet.

Nagyot nyelt, letette a poharát.

– Sajnálom, Theo. Ne haragudj rám, kérlek.

– Egy szóval se mondtam, hogy haragszom rád. Aggódom érted.

Beletörődő mosolyra húzta a száját, ahogy lesütötte a szemét.

– Ilyen vagyok. Tudom, túl mély. Néha engem is megijeszt, de pont a zene segít feldolgozni a melankóliát. Apa is hasonló, ő érti ezt bennem. És Killian, ő meg a versei… Jól megvagyunk egymás közt hárman. Alig várom, hogy holnap jöjjenek. – Megrázta a fejét, mintha egy árnyékot rázna le magáról. – Mesélj még a munkádról és a Fekete-erdőről! Kimegyünk a vízhez?

Hát kimentünk. Beavattam a melóm részleteibe: nem untatta, hogy monológot vágtam le a csiszolásról és a különböző fűrészekről, arról, hogyan lehet megmenteni a fát, és felhasználni az utolsó grammnyi fűrészport is. Letelepedtünk a füves homokra, videókat mutattam neki a német erdőkről. Felhúzott térde hozzáért a térdemhez, amíg a kezemmel árnyékoltam a telefonom felett, hogy lássunk valamit. És azon kaptam magam, hagyom, hogy a vállamra hajtsa a fejét. Beszippantottam a haja illatát. Nevettünk, amikor a hülyülő munkatársaim dumáját fordítottam, magyaráztam, mint egy megszállott. Be nem állt a szám, és éreztem, hogy szeret hallgatni. Amikor pedig leszállt közénk a csend, egyáltalán nem vált kínossá. Biztos voltam benne, hogy ő sem lenne most szívesebben máshol, csak itt, velem.

Összedobtunk egy salátát, amit kint ettünk meg a teraszon. A vízről mesélt közben, hogy mennyire a világa része az óceán, és nem tudja elképzelni nélküle az életét. Legalább öt darabja a vízről szólt, viharokról, esőről, a folyó zenéjéről. Elmesélte az egyik kedvenc történetét a folyó bölcsességéről, amit csak úgy érthetsz meg, ha hosszú időn át bámulod a mozgó víztömeget. Ha valaki azt mondja nekem, hogy egy tizenhat évessel beszélgetek, kinevetem.

Valami megváltozott bennem. Elfeledkeztem a hévről, ami tegnapelőtt este, a kocsiban magával ragadott. A vágy újra szépen lassan kúszott a bőröm alá, centiről centire bekebelezett, és tudtam, hogy ő is így érez. Együtt mosogattunk, összeért a kezünk a víz alatt. Megnevettettem, amíg már az oldalát fogta és előregörnyedt. Vizes kézzel ölelt át és a mellkasomba fúrta a fejét, miközben még mindig rázta a nevetés.

– Sziesztázunk kicsit, hmm? – kérdezte, és erre meg kellett simogatnom az arcát.

– Ahogy kívánja, hölgyem.

Összefontam az ujjainkat, és felmentünk az emeletre a szobámba. Lehuppantam az ágyra, ő félig behúzta a függönyöket. Magával hozott egy kis gyümölcsöt, letette, aztán mellém feküdt. Közel húzódtam hozzá, és mélyre szippantva az illatát lehunytam a szemem.

Arra ébredtem, hogy kiment a mosdóba. Amikor újra mellém bújt, felkönyököltem, és a pohárért nyúltam. Ittam egy korty vizet, végig a szemébe nézve – egy csepp önálló útra kelt, végigcsorgott az államon, és ekkor izgatottság suhant át Sasha arcán, szétnyíltak az ajkai, ahogy a vízcseppért nyúlt. Elsimítottam a fekete hajszálakat az arcából – nem maradt már bennem kérdés, egyértelmű volt minden, amit éreztem. Jó volt, helyes volt. Szóval nem kellett kapkodnom, ráértünk. Végigsimítottam az ajkán, majd a torkán, mire lehunyta a szemét.

– Olyan dolgokat tudnék mutatni neked, amiket le tudnál fordítani a zene nyelvére. Új élményeket, amiket még nem éltél át.

Kipattant a szeme. A felsőjén át éreztem, hogy meglódult a szívverése, kipirult.

– Gyönyörű vagy, amikor így elönt a forróság.

– Szédülök, amikor ilyen közel vagy hozzám, Theo.

– Még jobban fogsz szédülni. Levegőt is alig fogsz kapni. Forró lesz a leheleted, a szíved majd kiugrik a helyéről… És egyre rosszabb lesz a helyzet, de közben baromi kellemes is lesz. Crescendo, egészen, amíg a csúcsponton beteljesül a mű. Utána nagyot fogsz zuhanni, vissza a valóságba, de ha kinyitod a szemed, még mindig itt leszek. Szeretnéd?

– Igen. Kérlek, Theo!

Meg kellett volna szólalnia az agyam hátsó zugában egy figyelmeztető hangnak – hogy ne csináld, te idióta! De nem fojtogatott semmiféle vészjelzés. Hiszen olyan jó volt vele. Már nem arra fogtam, hogy ez a lány megbabonázott – inkább megajándékozott a társaságával, a mosolyával, a zenéjével. És én minden porcikámmal kívántam őt.

HARMADIK FEJEZET

Theo

Amikor Sasha igent mondott, valahol tudtam, hogy most is azt teszem, amit a zongorajátékával ébresztett fel bennem: szolgálni akartam. Utat mutatni neki egy számára új világban, mert képtelenség, hogy másnak hagyjam ezt meg, hogy valaki más egy ujjal is hozzáérjen.

Felültem az ágyon, és miután felhúztam magammal, a szemébe nézve óvatosan kiszedtem a hajgumit a hajfonata végéből. Elvarázsoltan figyelt. Lazán beletúrtam a fekete hajzuhatagba, ami kissé hullámosan esett a vállára, akár egy éjféli vízesés. Végigvándoroltam az ujjammal az állán, a torkán, egészen a kulcscsontjáig, a csíkos hosszú ujjúja alá, ahonnan fehér melltartópánt kandikált ki. Ekkor fogyott el a türelme: közel hajolt hozzám, és puhán megcsókolt. Elégedetten visszacsókoltam, és benyúltam a pólója alá a hátánál, mire megborzongott. Engedte, hogy lassan lefejtsem róla a ruhadarabot.

Időm se volt arra, hogy bevegyem a melltartója látványát, máris két kézzel túrt a hajamba, és a számnak támadt. Próbáltam visszafogni, hátradöntöttem az ágyon, de a fejembe szállt a vágy, amikor a pólóm szélénél kezdett matatni, és feljebb húzta a hátamon. Levettem, az ágy sarkába hajítottam. Elállt a lélegzete, már nyúlt is az arcomért, és engedte, hogy tovább csókoljam, miközben végigsimítottam a mellén. Reszketett a hasa a tenyerem alatt, amikor beleharaptam az alsó ajkába. Erősen belemarkolt a hajamba a tarkómnál, amivel kikészített.

– Ki kell mondanod, ha azt akarod, hogy abbahagyjam.

– Nem akarom, hogy folyton arról dumálj, hogy abbahagyod – vágta rá.

Belenevettem a puha bőrébe. Miután lehullt róla a melltartó, türelmetlenül, felajzva figyelt. A szemébe nézve kezdtem el játszani a bőrén, és erre már kiszökött egy nyögés a torkán.

– Szedd már le rólam a gatyát, kérlek, meggyulladok! – kérlelt.

– Ha leszedem, letáborozom a lábad között, és nem moccanok onnét, amíg ki nem elégültél.

És ott volt: a felkorbácsolt vágy hulláma, ami végigsöpört az arcán. Még ő nyúlt a nadrágja gombjáért, ő kezdte leráncigálni. Átvettem tőle ezt a nemes feladatot, de lassítottam, bárhogy türelmetlenkedett. Mire már végigcsókoltam az egész testét, megtaláltam a módját annak, hogyan izgassam fel és kérjem az engedélyét egyszerre. Minden egyes új, ismeretlen, gyönyörteli mozdulat után megkérdeztem tőle:

– Még?

– Még. – Mindig ez volt a forró sóhajjal fűszerezett felelet.

Pár perc alatt ott tartottunk, hogy csodásan emelkedett a gerince, a fejét a párnába fúrta, a medencéjét a matracba, remegett a combja a kezeim közt. Színtiszta eufóriával nyögött fel egymás után háromszor, aztán visszazuhant hozzám a valóságba, ahol arra nyitotta ki a szemét, hogy vándorutat teszek a testén, amíg újra közelről néztem a szemébe. Megkönnyebbülten kacagott fel. Azt hittem, felrobbanok a vágytól; rendesen feszített a gatyám. Lefeküdtem mellé, de ő ekkor felkönyökölt.

– Viszonozni akarom, Theo. De még sosem csináltam.

– Nem kell, Sasha.

– Azt mondtam, hogy akarom. Akarlak. Olyan új, de veled… Mindig közelebb akarok kerülni hozzád, sosem elég. Akarlak, és most kezdem csak megérteni, hogy ez mit jelent.

Kellett pár pillanat, hogy magamhoz térjek. Aztán azt mondtam neki:

– Rajtam kísérletezhetsz, te angyal. Derítsd ki, mennyire akarsz!

Megcsókolt, puhán, játékosan, és ezzel elvett a vágyam éléből. A következő pillanatban már a mellkasomon járt a szája; le kellett hunynom a szemem.

– Hogy dübörög a szíved – kuncogott. – Szeretem a bőrödet, Theo.

Felkönyököltem, amikor a nadrágom gombjáért nyúlt. Már szóltam volna, hogy lassítson, de ekkor megragadta a gatyám korcát az alsómmal együtt, és határozottan lejjebb húzta őket. Megpróbáltam bátorságot önteni belé egy kis mosollyal, ami hatott, de úgy voltam vele, lehetek merészebb is.

– Támadj le, Sasha, nekem már úgyis mindegy! – nevettem, és erre ő is felnevetett.

– Nem mindegy.

– Azok után, amit az előbb műveltem veled, boldogan meghalok.

Nem felelt; elszántság kúszott át az arcán. És már éreztem is a billentyűkhöz szokott, filigrán ujjait. Kiszökött a számon egy sóhaj. Onnantól kezdve finoman utasítottam, és ahogy minden tanácsomat megfogadta, keményen küzdöttem azért, hogy egyben tartsam a józan eszemet. Nem ment. Amikor rájött, hogy így hatalma van felettem, olyan elemi büszkeséget és nőiességet láttam az arcára írva, amivel megvadított.

– Szóval ez így jó, hmm? – Kegyetlenül játékosan csengett a hangja. Megkereste a kezemet, és rögtön belekapaszkodtam, ahogy a szememmel a zöld tekintetébe. Finoman felvonta a szemöldökét, és miközben felgyorsított, megkérdezte:

– Még?

Nagyon szívesen nevettem volna. Ehelyett elkáromkodtam magam.

– Még – mormoltam.

Valami felébredt benne – és én ennek következtében pillanatok alatt széthullottam a kezei alatt; lubickoltam a csodában, amit miatta éltem át. Utána visszarogytam az ágyra. Egyszerűen nem tudtam elhinni, mi történt.

– Most ne nyúlj hozzám – nevettem. – Atyaég…

– Minden oké? – Felszabadult hangja maga volt a mennyország.

– Persze, csak kikészítettél – ziháltam. – Basszus… Köszönöm. Hihetetlen voltál.

– Nem is ijesztő – mondta csendesen. – Abban a pillanatban, hogy éreztem, milyen jó neked, örömet akartam okozni, mindennél jobban.

Átvetette rajtam a lábát; szinte birtoklón fonta a csípőmre, amíg végigsimítottam a karján és a derekán. Most, hogy mindkettőnk szívverése lenyugodott, Sasha bőre is egyre hűvösebb lett.

– Meg fogsz fázni.

– Ki kellene húznom a mosdóba, de nem akarlak itt hagyni.

– Nem megyek sehová – nevettem.

Nem nevetett velem, miközben felöltözött. Bizonytalan mosolyt kaptam tőle, mielőtt kiment a folyosóra, és akkor fejbe kólintott a tény: dehogynem megyek el. Öt nap múlva repülök vissza Frankfurtba. Basszus. Felkönyökölve a semmibe bámultam, ahogy próbáltam felfogni, milyen elcseszett egy helyzetbe sodortam mindkettőnket.

Amikor Sasha visszajött, odaadta a pólómat, és magához vette a gyümölcsöstálat. Magam elé meredve gyűrögettem a pólót, de inkább áttértem a combjára, őt simogattam.

– Öt nap múlva elmész – mondta csendesen. Amikor felnéztem rá, mosolygott. – Semmi baj. Ne bánkódjunk emiatt, csak használjuk ki ezt a pár napot, jó? Veled akarok lenni.

– Sulid van holnaptól. És Killianék is jönnek.

– Akkor is megoldjuk, jó?

Lehorgasztottam a fejem. Félretette a gyümölcsöt, beletúrt a hajamba. Addig-addig fésülgetett, egyre határozottabban megragadva a tincseket, hogy kezdett felizgatni vele. Hagytam magam, közben belevájtam a körmöm a combjába. Isteni játék volt – addig húzta a hajam, hogy fel kellett néznem rá. Kegyetlen volt az a szép mosoly, amivel letekintett rám.

– Amiket tenni akarod veled… – mormoltam.

– Mondd el! – suttogta. – Nem tudsz megijeszteni.

– Mindent meg akarok mutatni. – Felkönyököltem a combján, az állát súroltam az orrommal. – Meg akarlak tanulni. Fel akarlak fedezni, és újat tanulni veled. – Nedves csókot kapott a füle alá, mire belekarmolt a vállamba. – Ha majd késznek érzed rá magad, lassan, órákig akarok szeretkezni veled, te angyal. De olyat is akarok, hogy csak öt percig tartson. Ezen az ágyon.

Megdermedt. Elködösült a tekintete a vágytól, finoman eltátotta a száját.

– Nem tudom, mi a baj velem. Ez… nagyon beindított.

– Semmi baj nincs veled, te angyal.

Megcsókoltam, aztán újra nekiálltam vetkőztetni; de bárhogy győzködött, hogy már most készen áll, főleg, ha csak öt napunk van, nem akartam elmenni a végsőkig. Csupán megismerkedtem minden porcikájával.

– Kell egy kávé, ha ezt így toljuk tovább – nevettem, amikor újra kilihegte magát. – Mi lesz a zongorával?

– Rajta bármikor játszhatok. Veled most akarok.

De délután négy körül kezdtünk kifulladni, és tényleg kellett a koffein az uzsonna mellé. A konyhában felült a pultra, a derekam köré fonta a lábát.

– Azt hiszem, tényleg jó ötlet, ha még nem megyünk el a legvégsőkig – sóhajtott fel. – Attól félek, hogy… Oké, figyelj, szerintem nem fogom tudni eltitkolni apa elől.

Szoborrá dermedtem. Sasha az arcomra tette a kezét.

– Nem foglak beárulni, csak… Egyszerűen van tehetsége hozzá, hogy bármit kihúzzon belőlem. Nincsenek titkaink egymás előtt, mindig is így voltunk. Ismer.

– Akkor nekem lőttek. – Idegesen felnevettem. – Basszus.

– Nem, dehogy, Theo! Hé, nézz rám! Nem lesz baj, megpróbálom eltitkolni előle. Ezt szeretnéd, ugye?

– Te mit szeretnél?

– Azt, hogy… hogy csak ketten legyünk. Hogy csak a miénk legyen, és ne szóljon bele senki más. Veled akarok lenni ebben a pár napban.

– És utána?

Kutatón nézett rám, én meg a művészi ujjait morzsolgattam a kezemben, amiknek olyan jól állt a szorgos munka a billentyűkön és a testemen is. Elmosolyodtam a gondolatra.