JAPÁN LEGRÖVIDEBB
TÖRTÉNETE

Lesley Downer

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Lesley Downer: The Shortest History of Japan

Originally published in the English language in 2024 by Black Inc., an imprint of Schwartz Books. This edition published by arrangement with Black Inc.

Copyright © Lesley Downer, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Hungarian translation © Bartók Imre, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 545 6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Hradeczky Moni

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Friedrich Zoltán

Kínai-kanadai édesanyám, Lily Chan
és Kína iránt élénken érdeklődő
kanadai apám, Gordon Downer emlékének

Továbbá Arthurnak, aki, mint mindig,
ezúttal is mellém szegődött utam során

A mai Japán (térkép)

Paleolit/neolit korszak (i. e. 14 500 – i. e. 100)

Dzsómon-kor (i. e. 14 500 – i. e. 100)

A legenda szerint Dzsinmu császár megalapítja Japánt (i. e. 660. február 11.)

Dzsómon-kultúra

Stonehenge (i. e. 3000)

Gilgames-eposz (i. e. 2900–2300)

Szfinx (i. e. 2500)

Buddha születése (i. e. 564)

Ókori Japán (i. e. 300 – i. sz. 710)

Jajoi-kor (i. e. 300 – i. sz. 300)

Kínából Koreán keresztül beköszönt a vaskor, és elterjed a rizstermesztés

Első települések, első háborúk

Himiko királynő (i. sz. 170–248)

Kína: Han-dinasztia (i. e. 202 – i. sz. 220)

Korea: A három királyság korszaka (i. e. 57 – i. sz. 668)

Jézus (i. sz. 6 körül – 30 körül)

Kofun-kor (300–538)

Sírdombok (kofun)

Római Birodalom (i. e. 27 – i. sz. 476)

Kína: Hat dinasztia (220–589)

Aszuka-kor (538–710)

A Jamato-klán felemelkedése

Kínából Koreán keresztül elterjed az írásbeliség és a buddhizmus

A császárság születése

Mohamed próféta (570–632)

Kína: Szuj-dinasztia (589–618)

Kína: Tang-dinasztia (618–907)

Klasszikus Japán (710–1180)

Nara-kor (710–794)

Kulturális kapcsolatok Kínával a selyemúton keresztül

Hórjúdzsi és a Nagy Buddha építése

Az első írásos történeti feljegyzések és irodalmi művek: Kodzsiki, Nihonsoki, Manjósú

Klasszikus maja civilizáció (250 körül – 900)

Heian-kor (794–1180)

A birodalom terjeszkedése

Béke és aranykor

Gendzsi szerelmei (1008)

Bjódóin (Főnixcsarnok)

Viking civilizáció (9–11. század)

Beowulf (975–1025)

Iszlám aranykor (8–13. század)

Keresztes hadjáratok (1096–1291)

A sógunok uralkodása (1180–1868)

Kamakura-kor (1180–1333)

Icsi no Tani ütközete (1184), Dan no ura ütközete (1185)

Heike története

Mongol inváziók (1274, 1281)

Marco Polo Kínában (1271–1295)

Jüan-dinasztia Kínában (1271–1368)

Kubiláj mongol kán (1215–1294)

Zimbabwei Királyság (1220–1450)

Muromacsi-kor (1333–1573)

Kinkakudzsi – Aranypavilon

A nószínház születése

A teaszertartás, a tusfestés és más japán művészeti formák kialakulása

A portugálok érkezése és a puskák megjelenése (1543)

Itáliai reneszánsz (15–16. század)

Timbuktu virágkora (1325–1612)

Inka Birodalom (1438–1572)

Felfedezések kora (15–17. század)

Azucsi–Momojama-kor (1573–1603)

„Keresztény évszázad”

„Egy ország háborúban”

A Momojama-kor extravagáns művészetei

Erzsébet-kor (1558–1603)

Shakespeare (1564–1616)

Ming-dinasztia Kínában (1368–1644)

Edo-kor (1603–1853)

Szekigaharai ütközet (1603)

Tokugava-reneszánsz

Vigalmi negyedek kultúrája

Utamaru (1753–1806) és Hokuszai (1760–1849) kifejleszti a fametszetnyomtatást

Spanyol inkvizíció (1478–1834)

A Mayflower Amerikába viszi a Zarándok Atyákat (angol puritán telepeseket) (1620)

Brit Birodalom – az imperializmus és a gyarmatosítás kora

Francia forradalom (1789)

Bakumacu: a Tokugava-sógunátus bukása (1853–1868)

A „fekete hajók” megérkeznek az edói kikötőbe

Meidzsi-restauráció

Második ópiumháború

(1856–1860)

Amerikai polgárháború (1861–1865)

Modern Japán (1868–)

Meidzsi-kor (1868–1912)

Meidzsi-reformok, gyors modernizáció

Hokkaidó, Okinava és Korea elfoglalása

Kínai–japán háború (1895)

Orosz–japán háború (1905)

Az európai imperializmus tetőpontja

„Hajsza Afrikáért” (1885–1914)

Japonizmus

Taiso-kor (1912–1926)

A jazz virágkora

A nagy földrengés (1923)

Kínai Köztársaság (1912–1949)

Első világháború (1914–1918)

Orosz forradalom (1917)

Sóva-kor (1926–1989)

Második világháború (1939–1945)

Amerikai megszállás

Tokiói olimpia (1964)

„Buborékgazdaság”

A Brit Birodalom vége

Mao megalapítja a Kínai Népköztársaságot (1949)

Vietnámi háborúk (1955–1975)

Heiszei-kor (1989–2019)

Fukusima (2011)

A Szovjetunió felbomlása

A berlini fal lebontása

Reiva-kor (2019–)

2020-as tokiói olimpia (megrendezve 2021-ben)

A Dél-kínai-tengerrel kapcsolatos területvita

Covid–19-járvány

Oroszország megtámadja Ukrajnát (2022)

Izraeli–palesztin konfliktus

Va országa: Japán a Dzsómon-kortól a Heian-korig (térkép)

BEVEZETÉS Az idők kezdete előtt

AZ ISTENEK KORA

Japán története egy tánccal vette kezdetét.

Kezdetben volt a zűrzavar. Aztán a formátlanságból istenek bukkantak elő, majd hét nemzedék után megjelent egy testvérpár – fivér és nővér –: Izanagi és Izanami. Miután az idősebb istenek megbízták őket, hogy teremtsenek rendet a zűrzavarból, alászálltak a mennyekből, és egy szivárványhídra érkeztek. Izanagi a kavargó ősóceánba szúrta lándzsáját, amelynek hegyéről cseppek hulltak alá. Ezekből a cseppekből keletkeztek a Japánt alkotó szigetek.

A testvérpártól számtalan további isten született, így például Amateraszu, a napistennő. Amíg derűs volt, a nap fényesen ragyogott, amikor azonban egy napon testvére, a vihar istene felbőszítette, elbújt egy barlangban, sötétségbe borítva a világot. Az istenek tanakodtak, miként tudnák előcsalni rejtekhelyéről, de sehogyan sem jártak sikerrel. A tánc és a vidámság istennője olyan szertelen és vad táncot lejtett, hogy még a ruháit is leszaggatta magáról. Az istenek önfeledten hahotáztak a mutatvány láttán, mire Amateraszu, aki képtelen volt uralkodni a kíváncsiságán, kikukucskált a barlangból. A világ tehát megmenekült.

DZSÓMON-KOR – VADÁSZÓ-GYŰJTÖGETŐ ÉLETMÓD A BŐSÉG FÖLDJÉN

I. e. 14 500. Valahol az ázsiai kontinens keleti részén, az idő félhomályának mélyén hajnal virrad az erdőre. Az ébredező emberek fát gyűjtenek, míg mások térdre ereszkedve próbálnak tábortüzet rakni. Reszketnek a hidegtől, ezért szorosabbra húzzák magukon az állati bőrökből összevarrt ruhájukat. Néhányan kiengedve viselik hosszú hajukat, mások csontból vagy fából faragott hajtűvel fogják össze.

Egyikük egyszer csak felfedezi, hogy a tűzrakó hely alatt a föld keményre égett. Az agyag sűrű és formálható. Egy nő kézzel kiás egy adagot, alakítani kezdi, üreget váj belé a hüvelykujjával, a szélét kiegyengeti, majd kilapítja, hogy vékonyabb legyen.

A megformázott agyagot ezután beteszi a tűzbe, majd amikor kiveszi onnan, azt látja, az eléggé megkeményedett ahhoz, hogy vizet vagy élelmet lehessen szállítani benne. A nő tehát egy fazekat készített, mégpedig egy olyan forradalmian új technológia alkalmazásával, amely mindannyiuk életét gyökeresen megváltoztatja.

Évezredekkel később a nőt és társait Dzsómonnak, „kötélverőknek” fogják nevezni a fazekaik oldalába vésett, aprólékosan kidolgozott zsinórminta alapján.

Az első Dzsómon-kori fazekakat a szénizotópos kormeghatározás alapján i. e. 14 500-ra datálhatjuk. Nyugaton további hétezer évnek kell még eltelnie, míg a mezopotámiaiak elkészítik az első agyagedényeiket, és további évszázadokig kell várni, amíg felépítik a szfinxet és a piramisokat. Japánban és Kínában azonban évezredekkel azelőtt, hogy bárhol másutt a világon fazekat készítettek volna, az emberek már ilyen eszközökben tárolták és főzték az élelmet.

Jóval azelőtt, hogy a Dzsómon-kori emberek feltalálták volna a fazekasmesterséget, a világot maga alá temette a jégkorszak. Az óceánok és a tengerek hatalmas része befagyott, és a tengerszint annyira lesüllyedt, hogy az ázsiai kontinenst, a mai Szibériát és Koreát jókora földnyelvek és földhidak kötötték össze a mai Japánnal. A Dzsómon-nép ősei keletre indultak, talán a történelem előtti hosszú szarvú elefántokat és óriásszarvasokat követve, hogy új vadászterületeket keressenek.

A Dzsómon-kori emberek a nagyszerűen megmunkált agyagedényeket (i. e. 3500–2500) elsősorban főzésre és élelemtárolásra használták, de alkotóik hamar felfedezték a bennük rejlő dekorációs lehetőségeket. A zsinórminták eredetileg a fonott kosarak mintáiból merítettek, de elképzelhető, hogy további szimbolikus tartalommal is bírtak

Az idő fagyos volt, sokszor dúltak hatalmas hóviharok. Nehéz volt élelmet találni. Csakhogy amint megalkották az első fazekakat, a Dzsómon-kori embereknek lehetőségük nyílt megfőzni azokat a zöldségeket, terméseket – makkot, vadgesztenyét – és egyéb élelmet, amelyeket magukkal vittek útjuk során. A kisdedeknek és a fogatlan öregeknek pempős ételt adtak; utóbbiak így tovább élhettek, és átadhatták tudásukat a következő nemzedéknek.

I. e. 11 000 körül a gleccserek olvadásnak indultak. A jég elolvadt, a tengerszint megemelkedett, az áradások így kettészelték a földhidakat. Megszületett az a szigetcsoport, amelyet ma Japánként ismerünk. Az időjárás mérséklődött, a hőmérséklet jóval melegebbé vált, és sok volt a csapadék.

A vadászó-gyűjtögető életmódot folytató nép egyszer csak a bőség földjén, egyfajta földi paradicsomban találta magát. Szabadon gyűjtögethettek dióféléket, bogyókat, gyökereket, gyümölcsöket, magvakat és gombákat a hegyoldalakon elterülő buja lombhullató erdőségekben, és vadászhattak: ejthettek csapdába vagy vehettek üldözőbe kutyákkal vadkant, szarvast, hegyi kecskét és medvét. A vadászok valamivel magasabban obszidiánra, egy kemény vulkanikus kőzetfajtára bukkantak, amelyből nyíl- és dárdahegyeket faragtak. Az egykori földhidak helyén sekély vizű tengerek jelentek meg, tele tonhallal, barna delfinnel, fókával és lazaccal. A szigetvilág korai lakói gyakran lakmároztak a kagylókból, rákokból, tengeri hínárból, hatalmas kupacokba rendezett, üres kagylóhéjakat hagyva maguk után.

A föld olyan bőséget kínált, hogy nem kellett messze menniük az élelemért. A legtöbb vadászó-gyűjtögető életmódot folytató elődünk nem gyakorolta a fazekasmesterséget, ugyanis a fazekak többsége túl nehéz volt ahhoz, hogy kényelmesen lehessen szállítani. A Dzsómon-kori emberek letelepedtek, és idővel gazdag és kifinomult civilizációt hoztak létre. A népesség a kezdeti néhány ezer főről szép lassan negyedmilliósra duzzadt.

Mintegy tízezer évvel az első fazekak megjelenését követően – nagyjából i. e. 4000-ben – létrejöttek az első tartós közösségek. Az emberek zsúpfedeles házakat építettek, amelyek teteje egészen a talajig ért, középütt egy kis gödröt ástak a földbe, itt raktak tüzet, amelynek füstje a tető közepén hagyott lyukon keresztül távozott. A gyűjtögetés mellett egyre elterjedtebbé vált a szójabab, a tök, a kender, az azukibab és a barackfélék termesztése.

Különösen nagy közösség alakult ki a Honsú sziget északi részén található Szannai-Marujama környékén. I. e. 2900-ra mintegy hétszáz házat találunk a térségben, amelyek között már kőpadlósok is akadnak, azonkívül megjelennek az első, cölöpökön álló raktárépületek, továbbá masszív farönkökre emelt őrtornyok is. Ezenkívül – elsősorban Honsú és Kjúsú szigetén – további települések is létrejöttek, amelyek központjában jellemzően ovális alaprajzú hosszúházak, afféle közösségi terek álltak, ahol az emberek közös szertartásra és ünneplésre gyűlhettek össze. Voltak, akikből kézművesek lettek, és egyre kiválóbb minőségű, egyre kifinomultabb zsinór- és lángmintás fazekakat készítettek, amelyeket főzésre és az ételek felszolgálására, illetve tárolására használtak. Mindegyik fazék igazi remekmű volt; a Dzsómon-kultúra kétségkívül nagyra becsülte a művészi kifejezést.

A kézművesek némelyike úgynevezett dogúkat (’földszellemeket’), nagyszerűen megmunkált szobrocskákat is készített. Voltak, amelyek kidülledt szemükkel vagy változatos frizurájukkal hívták fel magukra a figyelmet, mások az állapotos földanyát ábrázolták, megint mások kutyákat vagy malacokat formáztak.

Dogú-szobrocska a Dzsómon-kor utolsó szakaszából (i. e. 1000–300). A műalkotást a Szannai-Marujama közelében fekvő Kamegaokában találták. Belseje üreges, a kiégetés előtt gondosan lecsiszolták. A kifestéséhez eredetileg használt vörös pigment nyomai még mindig láthatók

A dogú-szobrocskák révén pontosabb képet alkothatunk a Dzsómon-kori emberekről és hétköznapjaikról. Segítségükkel könnyen magunk elé képzelhetjük őket hosszúházaikban, látjuk az arcukat és testüket borító tetoválásokat, szederfakéregből vagy kenderből szőtt öltözéküket, fülbevalóikat, nyakláncaikat és egyéb ékszereiket. Sokuknak hiányzik néhány foga, ezeket ugyanis szándékosan verték ki bizonyos beavatási szertartások során. Dobok, citerák és szarvasagancsból faragott furulyák ütemére táncolnak és énekelnek és gyűlnek össze a sámánjaik körül, akik varázsgomba vagy alkohol fogyasztásával transzállapotba kerülnek, és közvetítenek köztük és a szellemek között, illetve jó szerencsét kérnek a halászathoz, vadászathoz, továbbá a vulkánkitörések, tájfunok, árvizek és földrengések elleni védekezéshez.

Szannai-Marujama jelentős kereskedelmi központ volt. Az emberek faluról falura jártak, vagy fatörzsből vájt kenukon közlekedtek az Ezót – ma Hokkaidó – átszelő folyamokon, sőt előfordult, hogy az ázsiai kontinensre is eljutottak. Obszidián nyílhegyekkel, lakkáruval, fazekakkal, jádekövekkel, borostyánnal, sóval, kagylókból font karkötőkkel, csont- és szarvtűkkel, illetve horgászáshoz használatos kampókkal és szigonyokkal kereskedtek.

I. e. 1500 körül az időjárás kezdett hűvösebbre fordulni. Amikor a földművesek i. e. 900 körül átkeltek a Koreai-félszigeten és letelepedtek Kjúsún, a Dzsómon-nép nem követte a példájukat, és nem sajátította el a földművelés mesterségét. Miért is gürcöltek volna egész nap a földeken, ha egyszer gyűjtögetéssel is annyi élelemhez jutottak, amennyihez csak akartak?

Az éghajlat idővel azonban még hidegebbre fordult, így már korántsem volt olyan bőséges az élelem, mint előtte. A Dzsómon-nép létszáma rohamosan csökkent. Hatalmas változások kezdődtek a térségben.

A VILÁG PEREMÉN

A Dzsómon- és az őket követő nép mindig is bensőséges viszonyban volt a neki otthont adó földdel.

Japán egy összefüggő szigetvilág, amely a délen fekvő Koreától az északi Szibériáig úgy illeszkedik az ázsiai kontinenshez, akár egy nyakék. Ugyanakkor Japánt még a legközelebbi szakaszon is 190 kilométer választja el a kontinenstől, ami jóval nagyobb, mint például a Nagy-Britannia és Európa közötti távolság. A tenger mindig is természetes és hatékony védelmet nyújtott az esetleges betolakodókkal szemben, és földrajzi adottságai tették lehetővé, hogy Japánban számos tekintetben egyedülálló és példátlan kultúra jöjjön létre. Ezzel magyarázható az is, hogy a japánok kulcsfontosságú pillanatokban elszigetelhették magukat a világ eseményeitől és változásaitól.

Története során Japánt mindvégig ellentmondásos viszony fűzte a szomszédaihoz, elsősorban Koreához és Kínához. Kína sok évszázadon keresztül olyan szerepet töltött be Ázsia életében, mint Görögország és Róma Európáéban: a civilizáció fáklyája volt, amely mintául és mérceként szolgált a többiek számára. Az ősi japánok valóban sok mindent kölcsönöztek a kínaiaktól a művészet, a filozófia és a vallás terén, de még az írásmódban is, amelyet szintén hatalmas szomszédjuktól vettek át, hogy mindebből aztán kialakítsák saját, egyedül rájuk jellemző kultúrájukat.

A japán szigetvilág hosszú és keskeny földterület. A szigetország több mint 3200 kilométer hosszú, ebből adódóan különböző éghajlati és domborzati viszonyok jellemzik. Az északi Hokkaidót az év mintegy felében hó borítja, míg a délen fekvő Okinava éghajlata trópusi. Ha keletről nyugatra szeljük át Japánt, nem kell sokat utaznunk a tengerig.

Japán mintegy nyolcvan százaléka sűrű erdőkkel borított hegyvidék, vagyis meglehetősen szerény a mezőgazdasági tevékenységre alkalmas sík és megművelhető földterület. A partvidék azonban, ahol a lakosság nagy része él, rendkívül termékeny. Japán középső és déli részén rengeteg a csapadék. A forró és párás nyarakon szinte szabad szemmel látható, ahogy a rizsföldek kizöldülnek, és a bambuszrügyek kifakadnak.

A japán szárazföld geológiai értelemben meglehetősen fiatal, és számos aktív tűzhányó található rajta. A sziget arculata a mai napig formálódóban van. Rendszeresen földrengések szakítják fel a talajt, erejüktől a föld úgy hullámzik, akár az óceán. Gyakori a vulkánkitörés és a szökőár. A sziklák hasadékaiból forró, kéngőzös vízsugarak törnek elő. A kisebb földmozgások mindennaposnak számítanak.

A Dzsómon-nép számára az, hogy a világ szó szerint megrázkódik és összedől körülöttük, nem valamiféle ritka esemény, hanem nagyon is hétköznapi tapasztalat volt, amit jól ismertek, és amitől tartottak. Jó okuk volt azt feltételezni, hogy a természet tele van szellemekkel, akiknek érdemes a kegyeit keresni.

Természetesen a világ különböző tájain számos népcsoport hódolt a természetnek, amíg azonban más kultúrákban ez a korai animisztikus hit szép lassan a múlt ködébe veszett, vagy feloldódott az olyan univerzálisabb hitvilágokban, mint amilyeneket a buddhizmus vagy a kereszténység kínált, addig Japánban ez az attitűd jóval erőteljesebb maradt, részben azért, mert a szigetország olyannyira elszigetelődött a világ többi részétől, részben pedig a fentebb említett természeti adottságok, illetve azok kiszámíthatatlansága miatt. A sintó – ’az istenek útja’ – Japán eredeti vallása, míg a buddhizmus afféle importtermék. Japánban a buddhizmus és a sintoizmus párhuzamosan léteznek egymás mellett. A sintoizmusban megjelenő kamik – ’istenek’ – mindenütt jelen vannak: az égben, a hegyekben, a fákban és a kövekben. Ők gondoskodnak rólunk az életben, ők figyelnek az egészségünkre, ők segítenek, hogy szerelemre találjunk, sőt még abban is támogatnak, hogy sikeresek legyünk. A buddhizmus ehhez képest a halál utáni életünkről „gondoskodik”.

Japánban számos fesztivált, afféle bacchanáliát tartanak, ahol ágyékkötőt viselő, verejtékező fiatalok úgynevezett mikosit, az istenek szállítására szolgáló gyaloghintót visznek körbe az utcákon, miközben énekelnek, kiabálnak, és nem csekély mennyiségű szakét fogyasztanak. Könnyen elképzelhető, hogy már a Dzsómon-kultúra tagjai is hasonló szokásoknak hódoltak.

Ezek a fesztiválok gyakran az évszakok végét is jelzik. A japánok már az ókorban is megünnepelték mind a négy, egymástól jól elkülönülő évszakukat: a tavaszi cseresznyefa-virágzást, a nyári hőséget, amikor táncoltak és tűzijátékokkal mulattatták magukat, az őszi teliholdat és a pompás színekbe boruló juharfákat, végül pedig a téli hóesést. A japán kultúrát alapvetően meghatározza a körülöttünk lévő világ és annak szépségei iránti fokozott figyelem, amelyhez hozzátartozik annak tudása, hogy a természetben minden, így az emberi élet is szükségképpen mulandó és illékony. Mindebből egészen sajátos esztétikai stílus született, amely előszeretettel használ durva és természetes anyagokat, továbbá szívesen alkalmaz aszimmetriát; ezeket a sajátosságokat már a Dzsómon-korabeli fazekakon is megfigyelhetjük. Ugyanakkor mindez kifejeződik a költészetükben is. A japánok az írásbeliség kezdete óta lelkesen örökítik meg költeményekben, hogy milyen érzéseket ébresztenek bennük a természet jelenségei, illetve mindaz, amit az élet az útjukba sodor.

Inujama-fesztivál, a cseresznyevirágzás ünnepe

Egy kicsiny ország történetéről lesz szó, amely a világ peremén található, és amely évszázadokon át elkerülte a gyarmatosítást, túljutott a második világháború példátlan pusztításán, és nem csupán behozta a lemaradását, de hallatlanul sikeressé és gazdaggá vált, mindezt ráadásul úgy, hogy közben megőrizte egyediségét és csakis rá jellemző kultúráját. Japán története annak a császárnak a története, aki a napistennőtől származik, továbbá azoké a császárnőké, haduraké, szamurájoké, kereskedőké, üzletembereké, női harcosoké, udvarhölgyeké, gésáké és számtalan olyan meghatározó személyé, akik életükkel és tetteikkel mindannyian hozzájárultak ahhoz, hogy ez a rendkívüli társadalom elnyerje általunk ismert formáját.

Néhány megjegyzés a továbbiakhoz:

–A könyv a hagyományos korszakolást követi, vagyis a történeti kor megjelölése után feltüntetem a korabeli fővárost, majd 1868 után a császárt is (annak posztumusz nevével).

–A japánok viszonylag szabadon kezelik a vallás kérdését. A buddhista templomok és a sintoista szentélyek sokszor egymás mellett láthatók, sőt előfordul, hogy a sintoista szentély a buddhista templom belsejében kap helyet. Az európai „templom” szó hagyományosan buddhista, míg a „szentély” sintoista imahelyet jelöl.

–A nevek esetében a japán sorrendet használom, vagyis a vezetéknév szerepel elöl. A japánok különböző életszakaszba lépve gyakran változtatják meg a nevüket, illetve afféle „művésznevet” használnak. Általában a híres emberekre is így hivatkozunk, mint például Basó vagy Szaikaku esetében is. A családtagok gyakran nagyon hasonló nevet kapnak, ami a folytonosságot és a szoros kapcsolatot hivatott hangsúlyozni. A könyvben a félreértések elkerülése érdekében igyekeztem korlátozni a nevek használatát, különösen azokban az esetekben, amikor azok nagyon hasonlítanak egymásra.

–A régebbi korokban a klánok nevét és a keresztnevet gyakran a no szócska kötötte össze (ez nagyjából az angol ofnak felel meg). Minamoto no Josicune tehát nem más, mint Minamoto a Josicune-klánból; ennek európai megfelelője például Roger de Montgomery vagy Otto von Bismarck.

–A fontos személyeknek, mint például a császároknak, posztumusz nevük is van. Például Mucuhito császár (1852–1912) posztumusz neve: Meidzsi.

–A japán neveket és szavakat leírásuknak megfelelően ejtjük ki, vagyis mindegyik szótagot külön kimondjuk. A magánhangzók tiszták, a mássalhangzókat pedig lágyan ejtik, mint az olaszban. Minden szótagot ugyanúgy hangsúlyoznak; a japán verseket elsősorban a szótagok száma, nem pedig a rímelés vagy a ritmus határozza meg.

Tartalom

A mai Japán (térkép)

Idővonal

Bevezetés: Az idők kezdete előtt

1. A NAP GYERMEKEI – I. e. 400 – i. sz. 710

2. NARA – A buddhizmus virágzása, 710–794

3. HEIAN – A lila dombok és a kristályos vizű patakok városa, 794–1180

4. KAMAKURA – A szamurájok felemelkedése, 1180–1333

5. MUROMACSI – Szépség és zűrzavar, 1333–1573

6. AZUCSI–MOMOJAMA – Akik sógunok akartak lenni, 1573–1603

7. EDO – Tokugava-reneszánsz, 1603–1853

8. BAKUMACU – A Tokugavák bukása, 1853–1868

9. MEIDZSI – Megérkezés a modernitásba, 1868–1912

10. TAISÓ – Ellentétes áramlatok, 1912–1926

11. SÓVA – A vereségtől a fellendülésig, 1926–1989

12. HEISZEI – Komor esztendők, 1989–2019

13. REIVA – Az új idők új császára, 2019–

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Képjegyzék

Név- és tárgymutató

Térképek

A mai Japán

Va országa: Japán a Dzsómon-kortól a Heian-korig

A középkori Japán

Japán a sógunok idején

Japán visszatér a világba

A modern Japán

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Noto Sans JP – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Space Grotesk – SIL Open Font License