Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Fiona Valpy: The Dressmaker’s Gift

Text copyright © 2019 by Fiona Valpy

All rights reserved.

Borító © Emma Rogers

Hungarian translation © Widder Zsuzsa, 2026

© Next21 Kiadó, 2026

ISBN 978-615-6821-76-8

A Különleges Műveletek Parancsnoksága (Special Operations Executive – SOE) női ügynökei emlékére, akik a második világháborúban a francia ellenállást segítették, és Natzweiler-Struthof, Dachau és Ravensbrück koncentrációs táboraiban vesztették életüket:

Yolande Beekman, Denise Bloch, Andrée Borrel, Madeleine Damerment, Noor Inayat Khan, Cecily Lefort, Vera Leigh, Sonia Olschanezky, Eliane Plewman, Lilian Rolfe, Diana Rowden, Yvonne Rudelatt és Violette Szabo,

valamint bajtársnőik, akiknek neve nem maradt fenn, és sorsuk a mai napig ismeretlen.

2017

Az éjkék ruha távolról úgy fest, mintha egyetlen darab selyemből szabták volna. Lágy esésű vonalai finoman követik a próbababa alakját.

De ha alaposan megnézi az ember, láthatja, hogy csak érzéki csalódásról van szó. Az estélyit maradékokból, lehullott anyagokból toldozták össze olyan cselesen, hogy a végeredmény valami egészen más lett.

A kelme az eltelt évek alatt elöregedett, és annyira elvékonyodott, hogy a múzeum munkatársai biztonsági üvegszekrénybe helyezték a kiállítótérben, hogy az elkövetkező években is mesélhessen a történetéről. A vitrin egyik oldala nagyítóüvegből készült, hogy a megfigyelő részletesen tanulmányozhassa a varrónő kézműves remekét. A sávokat kézzel varrogatták össze, modern kori masinákat meghazudtolóan apró és szabályos rejtett öltésekkel. A látogatók lenyűgözve állnak majd a végtelen időt és türelmet igénylő, bonyolult alkotás előtt.

Az üvegdoboz egy történetet tár elénk. Közös történelmünk egy részét és saját történetem egy darabkáját.

A múzeum igazgatója lép be a terembe, hogy ellenőrizze, minden rendben van-e a nyitásra. Elismerően bólint, a munkatársak pedig a sarki bárba indulnak, hogy ünnepeljenek.

Én azonban még maradok, és mielőtt végleg becsukom az üvegkalitkát, végighúzom ujjamat a finom ezüstgyöngyökön, melyek a ruha nyakkivágásához vonzzák a szemet. Olyanok, mint a szétszórt csillagok az éjszakai égbolton; még valami, ami ügyesen tereli el a figyelmet a megannyi kis toldásról. Elképzelem, hogyan csillanhatott rajtuk a fény, hogyan vonták felfelé a szemlélő tekintetét a nyak ívére, az arccsont vonalára, a ruha viselőjének szemére, melynek mélye talán ugyanazt a fényt őrizte.

Bezárom a vitrint, és nyugtázom: minden készen áll. Holnap kitárulnak a múzeum kapui, és betódulnak az emberek, hogy megtekintsék a metró falaira is kiplakátolt ruhát.

És messziről azt fogják hinni: egyetlen darab selyemből szabták. Az igazságot csak akkor látni meg, ha közelebbről is szemügyre veszik.

Harriet

A föld alatti alagutakból feltoluló forró, nyomott levegő megcsapja a lábam és belekap a hajamba, miközben felküzdöm a bőröndöm a metró lépcsőjén, aztán felszínre bukkanok a fényes párizsi délutánban. A járda zsúfolásig tele csetlő-botló turistákkal, akik térképüket és telefonjukat bújva próbálják kisilabizálni, merre tovább. A jól öltözött helyiek – akik nemrég érkeztek haza, hogy a tengernél töltött augusztusi vakáció után visszavegyék a városukat – fürgébb, célirányosabb léptekkel szlalomozva kerülgetik a tömeget.

A forgalom hömpölyögve árad, színek, zajok egybefolynak; egy pillanatra megszédülök, elbódít a nyüzsgés és az izgalom, hogy itt vagyok a városban, mely az elkövetkező tizenkét hónapban az otthonom lesz. Most még látogatónak tűnhetek, de remélem, nemsokára született párizsinak néznek majd.

Félrehúzom kofferemet a Saint-Germain-des-Prés állomás korlátjához, hogy nyerjek egy percet, és összekapjam magam, majd az adatokat ellenőrizendő rápillantok a telefonomon az e-mailre. Nem mintha szükségem lenne rá, hiszen tudom az egészet kívülről…

Kedves Ms. Shaw!

A telefonos tájékoztatást követően örömmel erősítem meg, hogy a Guillemet Ügynökség egyéves gyakornoki pozíciójára beadott pályázata sikeres volt. Gratulálunk!

Amint megbeszéltük, a gyakornoki állásra csak minimális bért tudunk biztosítani, viszont örömmel értesítjük, hogy szállást tudunk kínálni az iroda feletti egyik szobában.

Amint véglegesíti jegyfoglalását, kérem, küldje meg nekünk érkezése pontos idejét.

Szeretettel várjuk a cégnél!

Üdvözlettel:

Florence Guillemet

igazgató

Guillemet PR Ügynökség

75000 Párizs, Rue Cardinale 12.

Még mindig nem tudom egészen elhinni, hogy sikerült rávennem Florence-t, hogy alkalmazzon. Florence egy divatiparra szakosodott PR-ügynökséget vezet, melynek ügyfélköre nagyrészt kisebb vállalkozásokból és startupokból áll, amelyek nem engedhetik meg maguknak, hogy házon belül saját kommunikációs munkatársat tartsanak. Florence általában nem fogad gyakornokokat, de a levelem és a CV-m elég meggyőző volt, így végül felhívott (miután kétszer is újra küldtem neki, és rájött, hogy nem fogom békén hagyni, míg nem kapok választ). Mivel hajlandónak bizonyultam egy teljes évig alacsony fizetésért dolgozni, ráadásul folyékonyan beszélek franciául, Florence ráállt, hogy csináljunk egy hivatalosabb Skype-interjút is. Egyetemi oktatóm előnyös ajánlólevele pedig, mely a divatszakma iránti érdeklődésemet és munkabírásomat hangsúlyozta, végleg meggyőzte, hogy felvegyen.

Arra készültem, hogy a város egy kevésbé kellemes külső kerületében keresek szállást, hogy kijöjjek kis örökségemből, melyet anyám hagyott rám a végrendeletében. Az iroda feletti szoba felajánlása tehát külön jutalom volt számomra. Abban az épületben fogok lakni, mely eredetileg a Guillemet Ügynökséghez elvezetett.

Úgy általában nem hiszek a sorsszerűségben, mégis olyan érzés volt, mintha működésbe lépett volna egy Párizs felé vonzó erő, és elirányított volna a Boulevard Saint-Germainre, éppen ide.

A fotón látható épülethez.

A fényképet egy anyám holmijával telepakolt papírdobozban találtam, melyet valószínűleg apám tolt be jó mélyre a gardróbszekrényem legfelső polcán. Talán azért akarta eldugni, hogy csak akkor találjam meg, amikor már elég felnőtt és felkészült vagyok a tartalma megismeréséhez, amikor a múló évek már tompítanak annyit a bánatomon, hogy ne tudjon akkora fájdalmat okozni. De az is lehet, hogy bűntudatában suvasztotta el úgy a ragasztószalaggal áttekert dobozt, hogy se észrevenni, se elérni ne lehessen, hogy új feleségével látniuk se kelljen e szánalmasan csekélyke mementót, mely arra emlékeztette őket, hogyan járultak hozzá anyám elviselhetetlen szomorúságához, mely végül öngyilkosságához vezetett.

A dobozt tizenéves koromban, egy esős napon fedeztem fel, amikor hazamentem a húsvéti szünetre a bentlakásos iskolából. Apám és mostohaanyám igyekezete ellenére – megoldották, hogy legyen saját szobám, megengedték, hogy én válasszam ki a fal színét, és úgy rendezzem el a magammal hozott könyveket, dekorációt és posztereket, ahogy csak szeretném – a házukat sosem éreztem igazán otthonomnak. Mindig az ő házuk volt, nem az enyém. Amikor a saját otthonom hirtelen megszűnt létezni, oda kellett mennem, és ott kellett élnem.

Azon a nedves áprilisi napon éppen unatkoztam. Két mostohahúgom sem volt ezzel másképp, ami azt jelentette, hogy egymást nyaggatták, a nyaggatás pedig elkerülhetetlenül sértegetéssé, nyílt veszekedéssé, majd hangos visítozássá és ajtócsapkodássá fajult.

Visszavonultam a szobámba, és bedugtam a fülembe a fülest, hogy a zenével kizárjam a zajt. Törökülésben ültem az ágyon, és a Vogue legújabb számát lapozgattam. Kérésemre egy előfizetést kaptam a mostohaanyámtól karácsonyra. Mindig élveztem a pillanatot, amikor kinyitottam a legfrissebb magazint, és elmélyülten tanulmányoztam fényes lapjait, melyeket – ízelítőül a high fashion csillogó világából – nem kis költséggel a legújabb parfümökkel és kozmetikumokkal itattak át. A „Kora nyári pasztellek” címen futó vezércikk elején aznap egy kankalinsárga pólós modell képe volt látható. Erről eszembe jutott, hogy nekem is van egy hasonlóm valahol a szekrényben, a nyári ruhák között, melyeket ősszel gondosan kimosva és összehajtogatva felpakoltam a felső polcra, az ott raktározott melegebb trikók és pulcsik helyére.

Félretettem az újságot, és áthúztam a széket az íróasztaltól a szekrényhez. Amikor a nyári felsőkért nyúltam, ujjaim hegye súrolta a polc mélyére tolt doboz kissé már rozzant kartonját.

Korábban sosem foglalkoztam vele – valószínűleg mert nem voltam elég magas, hogy meglássam a feliratát –, most azonban lábujjhegyre álltam, magam felé húztam a csomagot, és megpillantottam anyám nevét vastag fekete filccel ráfirkantva a tetőt lezáró ragasztószalagra.

Azonnal megfeledkeztem a kora nyári pasztellekről, és leemeltem a dobozt. Anyám neve, a Felicity mellett ez állt még rajta apám kézírásával: „iratok/fotók stb. Harrietnek”.

Ujjammal végigsimítottam a szavakon, szemem megtelt könnyel, amint megláttam anyám nevét meg az enyémet a feliraton. A széles barna szalagról az évek alatt leszáradt a ragasztó, érintésemre halk sercenéssel elvált a papírtól. Blúzom szélével letöröltem a könnyeimet, és kinyitottam a dobozt.

A benne lévő irathalmaz úgy nézett ki, mintha sietve és összevissza dobálták volna bele, különösebb rendszer nélkül. Ezek voltak anyám életének futólag kiválogatott emlékei, melyek bekerültek az „eltenni Harrietnek” kupacba, és nem egy fekete szemeteszsákban végezték.

Kiraktam őket a szobám padlójára, külön a hivatalos okmányokat – a lejárt jogosítványát és az útlevelét – és külön a régi bizonyítványaimat meg a kézzel készített születésnapi üdvözlőlapokat, melyeket az évek során tőlem kapott. Megint elsírtam magam, amikor megláttam a kettőnket kéz a kézben, kettesben ábrázoló setesuta, gyerekes rajzokat. De azon még a könnyeim között is elmosolyodtam, hogy már ilyen zsenge koromban olyan divatos részletekkel rukkoltam elő, mint a ruhánk elején lefutó nagy méretű gombok és a hozzájuk illő, élénk színű retikülök. A lapok belsejében rejlő írás a nehézkes, előkészítős nyomtatott nagybetűstől a gömbölyű, kisiskolás kézírásig terjedt; a szívből jövő üzeneteket anyám féltett kincsként őrizte. Talán csak képzelődtem, de úgy tűnt, a képek még ennyi év után is finoman illatoznak a parfümjétől. Az édes virágillat eleven emléket hozott elő a toalettasztalán álló ezüst tetejű fekete üvegről: az Arpège nevű francia parfümről.

De a képeim és üzeneteim mégsem bizonyultak elégnek. Nem tudták kihúzni a magány és bánat ingoványából, mely végül elborította, és olyan mélyre húzta, ahonnan már nem talált más kiutat, mint a halált. Neve* a sors iróniája, hiszen tulajdonosa minden volt, csak boldog nem. Egyedül akkor látszott igazán annak, amikor zongorázás közben keze könnyedén lebbent a billentyűkön, és belefeledkezett a zenébe. Ahogy gondosan összerendeztem az üdvözlőkártyákat, a bánat kőkemény, szorongató gombóccá gyűlt a torkomban, mert ez a kupac volt a bizonyság arról, mennyire szeretett anyám, és hogy e szeretet végül mégsem tudta megmenteni.

Amikor végre félre tudtam tenni a papírokat, és megtöröltem a szemem, a doboz alján egy köteg fényképre lettem figyelmes.

A halom tetején heverő képtől elakadt a lélegzetem. Anyám a karjában tart rajta, s babahajamon, mint valami pihés glórián, megcsillan a mellettünk lévő ablakon beözönlő napfény. A fény, melytől anyám reneszánsz madonnának látszik, az én csecsemőarcomat is aranyban fürdeti, és ahogy rám néz, olyan, mintha beragyogna a szeméből sugárzó szeretet. Csuklóján jól látszik az arany szerencsekarkötő, melyet most én viselek. Apám ajándékozta nekem a tizenhatodik születésnapomra, és elmondta, hogy anyámé volt, azelőtt pedig az ő anyjáé. Azóta mindennap hordom. A fotón ki tudtam venni a ma már az én csuklómon lógó amuletteket: az apró Eiffel-tornyot, a cérnaspulnit és a gyűszűt.

Rádöbbentem, hogy biztosan apám készítette a képet, amikor még boldog hármast alkottunk. Amikor még mi voltunk a mindenség.

Félretettem a fotót. Keresni akartam neki egy keretet, és magammal vinni az iskolába, kirakni az ablakpárkányra az ágyam mellé, hogy mindennap láthassam anélkül, hogy aggódnom kellene amiatt, hogy kiborítja apámat vagy idegesíti mostohaanyámat azzal, hogy arra az azelőttre emlékeztet, amit jobb szeretnének elfelejteni. Mintha a házban való jelenlétem nem lenne épp elég nekik.

A dobozban találtam iskolai képeket is: fehér blúzban és sötétkék pulóverben szerepelek rajtuk, és óvatosan mosolyogva, mereven ülök a fényképész égszínkék függönye előtt. Anyám évről évre mindet megtartotta; vörösesszőke hajam hol sötétkék pánttal van hátrasimítva, hol takaros lófarokba fogva, riadtan figyelő tekintetem azonban nem változik.

Kivettem az utolsó iskolás fotót a doboz aljáról. Ahogy kinyitottam a krémszínű borítót, az ölembe esett belőle egy másik kép. Régi fekete-fehér felvétel volt, a széle felpöndörödött és megsárgult az időtől. Alighanem rég elfeledkeztek róla, véletlenül csúszhatott a tok alá.

Valami megragadott a képen, talán a három lány mosolya vagy kosztümjük sikkes vonala. Volt bennük valami kontinentális, európai elegancia. Alaposabban megnéztem a képet, és rájöttem, hogy jól gondoltam. Egy kirakat előtt pózoltak, mely fölött ott állt a házszám, a tizenkettes, és a Delavigne, Couturier felirat. Amikor az ablakhoz vittem a fotót, hogy a fénynél is megvizsgáljam, ki tudtam ókumlálni az épületre szegezett, zománcozott táblán az összetéveszthetetlenül francia szavakat: Rue Cardinale – 6e arrondissement.

A bal oldali lányt felismertem. Finom vonásaival, szőke hajával és szelíd mosolyával jobban emlékeztetett anyámra valami véletlen hasonlóságnál. Biztos voltam benne, hogy ő a nagyanyám, Claire. Homályosan emlékeztem a képére, amit régi családi albumok lapozgatásakor láthattam (hol lehetnek most azok az albumok?), és arra, hogy anyám mesélt róla, hogy édesanyja Franciaországban született. Ennél többet azonban sosem mondott, és csak akkor esett le nekem, milyen különös, hogy mindig másra terelte a szót, ha erről a francia nagymamáról kérdeztem.

Amikor pedig megfordítottam a képet, a hátoldalon három név állt cirkalmas betűkkel: Claire, Vivienne, Mireille, valamint Párizs, 1941. május.

Tudtam, hogy szalmaszálba kapaszkodom, de ez a régi felvétel – anyám családtörténetének egy darabkája – örökségem fontos részévé vált. Olyan kevéske maradt rám családomnak erről az ágáról, hogy ez az egyik felmenőmhöz kapcsolódó vékonyka láncszem roppant mód felértékelődött a szememben. Bekereteztem, és az „anya és gyermeke” fotóval együtt elkísért hátralévő iskolaéveimben, majd az egyetemen is. S habár már azelőtt is lelkesen érdeklődtem a divatszakma iránt, hogy felfedeztem a feledésbe merült képet a kartondobozban, az utcán álló három elegáns ifjú hölgy fotója több mint hetven évvel azelőttről feltétlenül szerepet játszott rajongásom felszításában. A divat szeretete talán már ott volt a véremben, a fénykép viszont segített formába önteni az álmaimat. Abban is a sors keze lehetett, hogy amikor egy párizsi osztálykirándulás alkalmával felkerestem a címet – a Rue Cardinale 12.-t –, az Agence Guillemet, Relations Publiques (spécialiste Mode) feliratú kirakattal találtam magam szemben. Abban a pillanatban eldőlt a jövőm. E jel megnyitott előttem egy egész életpályát, amelyről nem is képzeltem, hogy létezik, és elvezetett odáig, hogy miután diplomát szereztem üzleti tanulmányokból francia specializációval, gyakornoknak jelentkezzek a divat PR területén.

Sokat tétováztam, mielőtt írtam az ügynökségnek, mert nem volt elég önbizalmam, hogy csak úgy feltűnjek a semmiből, és apám sem bátorított. Sőt, apa mindig inkább próbált lebeszélni a divat iránti érdeklődésről, mintha nem helyeselte volna a pályaválasztásomat. Claire nagyanyám viszont két barátnőjével csak biztatóan mosolygott rám a laptopom mögé állított fekete-fehér felvételről, mintha azt mondaná: „Na végre! Mire vársz? Gyere, keress meg bennünket!”

Így hát most itt vagyok Párizsban egy szeptemberi délutánon, megigazgatom a kabátomat, és lesimítom a hajam, majd odahúzom a bőröndöm a zsúfolt járdán, és megnyomom az iroda bejáratánál található csengőt. A teli üveg kirakat a Guillemet Ügynökség logójával, melyet félig eltakar a vakító délutáni fény miatt lehúzott napellenző, visszatükrözi izgalmamat, s érzem, milyen gyorsan kalapál a szívem.

Kattanva old a zár, kinyitom az ajtót, és belépek a finoman megvilágított fogadótérbe.

A franciás világosszürke falakon különböző magazinok – Vogue, Paris Match, Elle – bekeretezett címlapjai és divatfotók lógnak. Első pillantásra megállapítom, hogy olyan fényképészek stílusjegyeit viselik, mint Mario Testino, Patrick Demarchelier és Annie Leibovitz. Két minimalista kanapé áll egymással szemben, vészesen világos csontszín vászonhuzattal, köztük alacsony asztalka, rajta a legfrissebb divatkiadványok különböző nyelveken. Egy pillanatra elképzelem, hogy belesüppedek az egyik fotelbe, és lerúgom az úton megdagadt lábamat szorító cipőt.

De inkább kezet fogok a recepcióssal, aki üdvözlésemre előrejött a pult mögül. Először az arcát keretező és vállára omló göndör, sötét hajtömeg vonja magára a figyelmem. Másodszor laza eleganciáján akad meg a szemem. Kis fekete ruhája követi alakját, lapos balerinacipője alig magasít apró termetén. Rögtön kínosan hórihorgasnak és esetlennek érzem magam a magassarkúmban, és unalmasan hivatalosnak mérték után készült kosztümömben és testhezálló fehér blúzomban, melyek összegyűrődtek az úton a hőségben.

Szerencsére a harmadik dolog, amit észreveszek, az a sötét szemét beragyogó barátságos mosolya.

– Szia, Harriet Shaw, ugye? – köszönt. – Simone Thibault vagyok. Nagyon örülök, hogy megismerhetlek. Már vártam az érkezésedet… lakótársak leszünk odafent.

Beszéd közben a felettünk húzódó díszes párkányzat felé biccent a fejével, amitől táncra kelnek a fürtjei. Tüstént megkedvelem, és titkon megkönnyebbülök, hogy nem valami gőgös, zörgő csontú francia divatőrült lesz a kollégám, mint ahogy képzeltem.

Simone biztonságba helyezi a bőröndömet a pult mögött, aztán a helyiség hátsó részéből nyíló ajtóhoz kísér. Azonnal érzékelem a telefonok diszkrét pittyegését és a pörgős PR-iroda halk morajlását. A nagyjából féltucatnyi alkalmazott – ügyfélkapcsolati munkatársak és asszisztenseik – egyike feláll, és kezet fog velem, a többiek azonban teljesen belemerülnek a munkájukba, és csak arra van idejük, hogy kurtán odabiccentsenek felém, ahogy elhaladunk mellettük. Simone megáll egy kazettás ajtó előtt a terem túlsó végében, és bekopog. Egy hang nyomban kiszól:

– Entrez!

Széles mahagóni íróasztal előtt találom magam, mögötte ül Florence Guillemet, az ügynökség igazgatója.

Felemeli tekintetét a számítógép képernyőjéről, és leveszi sötét keretes szemüvegét. Kifogástalan nadrágkosztümjénél még sosem láttam elegánsabbat. Talán Chanel? Vagy Yves Saint Laurent? Melírozott szőke frizurája kihangsúlyozza karakteres arccsontját, ugyanakkor előnyösebbnek mutatja a kor előrehaladtával kissé már ereszkedő állvonalát. Aranybarna, meleg szeme mintha egyenesen belém látna.

– Harriet? – kérdi.

Némán bólintok, döntésem súlya csak most hasít belém. Egy év? Ennél a profi, élvonalbeli PR-ügynökségnél? A divat világfővárosában? Mit keresek én itt? Mikor fedezik majd fel, mennyire felkészületlen frissdiplomás vagyok én ahhoz, hogy bármi érdemlegeset hozzá tudjak tenni az itt folyó munkához?

Leendő főnököm azonban elmosolyodik.

– A sok évvel ezelőtti önmagam jut eszembe rólad, amikor kezdtem a szakmát. A bátorságod és eltökéltséged már bizonyítottad azzal, ahogy idáig eljutottál. Vagy most kicsit félelmetesnek érzed?

Ismét bólintok, mivel továbbra sem bírok megszólalni.

– Persze, ez teljesen természetes. Hosszú úton vagy túl, biztos elfáradtál. Simone majd megmutatja neked a fenti szállást, ahol berendezkedhetsz. A hétvégén lesz időd helyrerázódni. Hétfőn viszont kezdődik a munka. Elkél most a segítség. Sok a dolgunk, készülünk a divathétre.

Az év egyik legfontosabb divateseménye, a párizsi divathét említése csak fokozza az aggodalmamat, ami bizonyára kiül az arcomra, mert hozzáteszi:

– Ne izgulj! Jól fog menni.

Megjön a hangom, így végre sikerül kinyögnöm:

– Merci, Madame Guillemet.

Ekkor megszólal a telefon az asztalán, és miközben felveszi, mosolyogva és integetve elenged bennünket.

Simone segít felcipelni a kofferemet az öt meredek és szűk lépcsősoron. Az első emeleten, magyarázza, szabadúszóknak kiadható fotóstúdió működik. Bedugjuk a fejünket és körülnézünk. Egyetlen nagy terem, üres fehér falakkal, és nincs benne más, mint két kihajtható paraván a sarokban. Magas ablakai és mennyezete miatt tökéletes tér a divatfotózáshoz.

A következő három szintet irodáknak adják bérbe. Az ajtók réz névtábláiról leolvasható, hogy a helyiségeket egy könyvelőcég és egy fényképész használja.

– Florence igyekszik kifizetődően működtetni az épületet – magyarázza Simone. – És Saint-Germainben mindig akadnak, akik valami kis bérelhető irodát keresnek. A bérleti rendszer azonban kiköti, hogy a legfelső szinti szobákat nem lehet kiadni, hogy béren kívüli juttatásként ajánlhassák fel munka ellenében. Szerencsénkre!

Az épület legfelső, tetőgerendák közé szorított szintje egy sor parányi szobából áll. Néhányuk tárolóként szolgál, tele iratszekrényekkel, régi irodai anyagokkal megrakott dobozokkal, lerobbant számítógépekkel és hegyekben álló képes újságokkal. Simone bevezet a passzentos konyhafülkébe, ahol csak egy hűtő, egy főzőlap és egy mosogató fért el, valamint a nappaliba, melynek sarkában kerek bisztróasztal áll két székkel, szemközti fala mentén pedig kis kanapé kapott helyet. Szerény méreteit bőven kárpótolja a tető ferde síkjába épített világítóablak, melyen szabadon ömlik be a napfény. Ha lábujjhegyre állok, és kicsit nyújtóztatom a nyakam, megpillanthatom Párizs látképét és annak a templomnak a tetejét, amelyről a Boulevard Saint-Germain a nevét kapta.

– Ez lesz a te szobád – folytatja Simone, miközben benyit az egyik ajtón. Aprócska kuckó tárul fel, épp csak egy vaságynak, egy fiókos komódnak és egy helytakarékos, szabadon álló ruhaállványnak van benne hely, mely úgy néz ki, mintha egy raktárból mentették volna meg valamikor a távoli múltban.

Ha behajolok a lejtős tető alá, a manzárdablak kis négyszögén át a tiszta kék szeptemberi égboltot látom, alatta palafedeles háztetők tengere, kéménykürtők és tévéantennák egész garmadájával.

Mosolyogva fordulok Simone felé. Ő mentegetőzve vonja meg a vállát.

– Kicsi, de…

– Tökéletes – jelentem ki. És komolyan is gondolom. Mert ez a pöttöm szoba az enyém. A saját terem az elkövetkező tizenkét hónapra. És annak ellenére, hogy még soha életemben nem jártam itt, valahogy úgy érzem, idetartozom, itthon vagyok.

Egy hajdani, rég elfelejtett, a halványuló emlékek dobozában véletlenül talált fénykép az egyedüli törékeny láncszem, mely ideköt. De mivel nincs más igazán erős kapcsolódásom az életben, ez a foszladozó selyemszál vékonyságú, leheletfinom fonál lett az egyetlen mentőkötél, mely idehúz, ebbe a pici szobába, egy idegen város ismeretlen épületébe. Egy fénykép vonzott ide, és most erős késztetést érzek, hogy megtudjam, merre visz, ha a nyomába eredek, visszafelé az idő vonalán, generációkon át, a forrásához.

– Vissza kell mennem dolgozni. – Simone az órájára pillant. – Még egy óra hátravan, mielőtt hivatalosan megkezdődik a hétvége. Hagylak kipakolni. Később találkozunk!

Becsukja maga mögött az ajtót, és hallom, ahogy a lépcsők elnyelik távolodó léptei zaját.

Kinyitom a bőröndöm, és benyúlok a szépen hajtogatott ruhák alá, míg ujjaim neki nem koccannak a biztonsági okokból gyapjúpulóverbe csomagolt képkeret kemény szélének.

A fotó három fiatal hölgyének tekintete mintha egyenesen rám szegeződne, miközben ezredszerre is az arcukat fürkészem, hátha elárulnak valamit az életükről. Amikor elhelyezem a fényképet a komód tetején, keskeny ágyam mellett, minden eddiginél világosabbá válik, mennyire gyökértelen vagyok, és mennyire létfontosságú számomra, hogy többet megtudjak róluk.

Nem csak annyit szeretnék kideríteni, kik lehetnek ők. Arra is megpróbálok rájönni, hogy én ki vagyok.

A munkahét végeztével hazafelé sietők hangja beszivárog ablakomon a lenti utcáról. Épp az utolsó ruháimat akasztom a rúdra, amikor hallom, hogy nyílik a kinti ajtó. Simone hangosan köszön:

– Coucou!

Megjelenik a szobám ajtajában, egy hűvösen gyöngyöző fehérboros üveget lóbálva.

– Iszunk egyet? Gondoltam, megünnepelhetnénk az első párizsi estédet. – Feltartja a másik kezében lévő szatyrot, és folytatja: – Vettem egy kis harapnivalót is hozzá, úgyse tudtad még felfedezni a boltokat. Holnap megmutathatom neked, mi hol van.

Körülnéz a szobában, figyeli a személyes dolgaimat, amiket kiraktam – néhány könyvet az ágyam mellé, a parfümös üvegemet és anyám festett porcelán csecsebecsés kazettáját, amelyben kevéske ékszeremet tartom: néhány pár fülbevalót és egy gyöngysort. A szerencsekarkötőt is ebbe teszem, amikor esténként leveszem.

Amikor észreveszi a fényképet, leteszi a bevásárlótáskát, és közelebb hajol hozzá.

Rámutatok a bal szélen álló szőke lányra.

– Ő Claire nagyanyám, itt áll, ez előtt a ház előtt. Miatta vagyok itt.

Simone hitetlenkedve pillant fel rám.

– Ő meg itt – mondja a jobb oldalon álló alakra bökve – az én nagymamám, Mireille. Itt áll az épület előtt a te nagymamáddal, Claire-rel.

Felnevet, nekem meg leesik az állam a csodálkozástól.

– Ne viccelj! – kiáltok fel. – Micsoda hihetetlen egybeesés!

Simone bólint, de aztán megrázza a fejét.

– Vagy talán egyáltalán nem is véletlen. Én azért vagyok itt, mert erre ösztönöztek a nagymamám történetei, melyeket a háború alatti párizsi életéről mesélt, és a divatvilághoz való kötődése miatt dolgozom a Guillemet Ügynökségnél. Úgy látszik, a közös múltunk hozott ide bennünket.

Lassan, elgondolkodva bólogatok, majd kezembe veszem a bekeretezett képet, és közelebbről megvizsgálom Mireille arcvonásait. Szeme nevet, rakoncátlan fürtjeit a pánt sem képes megszelídíteni, mely hátrafogja őket a homlokából. Látni vélem a hasonlóságot közte és Simone között.

A harmadik figurára, a csoport közepén álló fiatal nőre mutatok.

– Ő vajon ki lehetett? A nevét odaírták a kép hátuljára: Vivienne.

Simone hirtelen elkomorodik, és olyasmit látok meg az arcán, amit nem egészen tudok azonosítani; talán szomorúság, félelem vagy fájdalom. Valami riadalom villan a szemében. De aztán kisimulnak a vonásai, és óvatoskodó, közömbös hangon ennyit mond:

– Azt hiszem, a barátnőjük, Vivienne is itt lakott és dolgozott velük. Hát nem elképesztő, hogy ők hárman ugyanebben a házban dolgoztak a Delavigne-nál?

Csak képzelem, vagy tényleg megpróbálja elterelni a szót Vivienne-ről?

– Mireille mamie mondta – folytatja Simone –, hogy a háború éveiben ezekben a kis szobácskákban aludtak az atelier felett.

Ideképzelem Claire-t, Mireille-t és Vivienne-t, és egy pillanatra szinte hallom, ahogy a szűk manzárd falai visszhangzanak a nevetésüktől.

– Mesélnél még az 1940-es évekről, amikor a nagymamád itt élt? – faggatom mohón. – Talán nyomra vezetne a saját családom történetével kapcsolatban.

Simone tűnődve pillant a fényképre. Aztán rám emelve tekintetét így szól:

– Elmondhatom, amit Mireille múltjáról tudok. Elválaszthatatlanul összefonódik Claire és Vivienne történetével. De csak akkor szabad feltenned ezeket a kérdéseket, Harriet, ha egészen biztos vagy benne, hogy tudni akarod a válaszokat.

Szilárdan állom a tekintetét. Megtagadjam magamtól a lehetőséget, hogy megismerjem az egyetlen családnak a titkát, melyhez valamiféle kötődést érzek? A gondolatra is olyan heves csalódottság nyilall belém, hogy összeszorul a mellkasom.

A vékony fonálra gondolok, mely visszakígyózik az évek folyamán, és hozzákötöz anyámhoz, Felicityhez, őt pedig az ő anyjához, Claire-hez.

Aztán bólintok. Bárhogy is szóljon a történet – bárki is vagyok valójában –, hallanom kell.

*Felicity jelentése: boldogság, szerencse.

Tartalom

2017

Harriet

1940

Harriet

1940

Harriet

1940

Harriet

1940

Harriet

1941. március

Harriet

1941

Harriet

1942

Harriet

1942

Harriet

1942

Harriet

1942

Harriet

1943

Harriet

1943

Harriet

1943

Harriet

1943

1944

1945

Harriet

1945

Harriet

1945

Harriet

Harriet

2017

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Bérci Ágnes

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License