Evgenij Onjegin

Aleksandar Sergejević
Puškin

s ruskog preveo i komentare sastavio
Ivan Trnski

prijevod redigirao i tumačenja nadopunio
Zvonimir Bulaja

ALEKSANDAR S. PUŠKIN

EVGENIJ ONJEGIN

ROMAN U STIHOVIH.

PREVEO I VJEKOPISOM POPRATIO
IVAN TRNSKI.

Pétri de vanité il avait encore plus de cette espèce d’orgueil qui fait avouer avec la même indifférence les bonnes comme les mauvaises actions, suite d’un sentiment de supériorité peut-être imaginaire.

Tiré d’une lettre particulière.[1]

Sadržaj

Petru Aleksandroviču Pletnevu

Pjev prvi

Pjev drugi

Pjev treći

Pjev četvrti

Pjev peti

Pjev šesti

Pjev sedmi

Pjev osmi

Odlomci iz Putovanja Onjeginova

Bilješke

Rječnik

Bilješka o autoru

Impressum

Petru Aleksandroviču Pletnevu

Nije svijet mi zabavljati,
Do bratske mi dobre volje,
Tebi rad sam zalog dati
Dostojan te vrijedna zgolje,
Dostojan ti duše krasne,
Svete mašte i divote,
Tvoje žice žive, jasne,
Viših misli i prostote;
Eto tako primi milo
Svežaj kita čudna šara,
Polusmiješna, polužalna,
Narodnjega, idealna,
Nebrižnoga plod mi mara,
Besanica, zanošaja,
Nezrelih mi godinjaka,
Uma hladnih zabluđaja,
Srcu jadnih spomenaka.

Pjev prvi

I življeti žuri i ćutjeti brza.

K. Vjazemskij.

I.

"Stric mi bio pošten čovjek,
Kad ga smota sila bolje;
Navro biti pažen dovijek,
Što da bolan čini bolje?
Primjerom je. Drugi slijede.
Ali, Bože, teške bijede:
Danju, noćju uza nj' bdjeti,
Ostavit ga nije smjeti,
Pretvarat se valja vrlo,
Stara groba razgovarat,
Za log mu se mekan starat,
Lijek u suho lit mu grlo,
A uzdahnut rad bi pravo:
Kada će te odnijet đavo?"

II.

Prašeć poštom niz to polje
Mlad prokletac to si reče,
S neshvaćene božje volje
Lijep imetak mlad još steče.
Mili znanci, znanice mi,
Ja se namah reći spremih
Priljem Mile i Ruslána,[2]
Tko je junak mog romana:
To j' Onjegin, koj se zače
Ponevju nam baš pri vodi,
Tuj se možda i ti rodi,
Mladićeva, moj zemljače!
Poboravljah tamo i ja,
Al mi sjever ljut ne prija?[3]

III.

Ponije mu se otac pravo
Službujući — s duga dosta,
Po tri ljetom plesa davo,
Propalicom za tijem osta,
Evgeniju sudba godi:
Jer "madame" ga s prva vodi,
Tad "monsieur" se s njime trudi.[4]
Živ je dječak, dobre ćudi.
Al Abbé je Francez pravi,
Neće odviš na nj da svali,
Nauča ga sve u šali,
Ćud uljudit zaboravi,
Zlopadenja korit neće,
Nasadom[5] se s njime šeće.

IV.

Mlade dobe čim li stežne
Evgeniju dođe hora,
Hora nade, tuge nježne:
Bje "monsieuru" poć iz dvora.
Naš Onjegin na slobodi
Po novoj je strižen modi —
Londonski vam dandy[6] cijeli
Ukaza se u svijet bijeli.
Vješt franceskoj besjedi je,
Razgovijetan, pismen pače,
Mazur plešuć lasno skače,
Klanjajuć se lijepo vije;
Kud ćeš bolje? svijet mu sudi:
Razuman je, mile ćudi.

V.

Nauka nam svijem je mala,
Jedva tko će više znati,
Nije mudrost, Bogu hvala,
Napredništvom u nas sjati.
Pa Onjegin, kažu mnogi
Odrješiti suci strogi,
Mlad j' učenjak, cjepidlaka,
Umije shvatit vrlo s lahka,
Vješt je praznu prigovoru,
Umije mudro, Bože prosti,
Prividnom si naučnosti
Umuknuti u tu horu,
Pun je vraških doskočica,
Sve se smiješe lijepa lica.

VI.

Rus latinstvo odnemari,
Al Onjegin, nemoj pitat,
Na kamenu napis stari
Umije ljudski još pročitat,
Pojmi tebe, Juvenale,[7]
Nakraj pisma piše: Vale!
Krnj mu redak Enejide
Još na jezik kadšto pride,
Samo pamtit ne priviče
Kronološki red i broje
Povjesnici zemlje svoje;
Red pak pravi kakve priče
Od Romula sve do danas
U pameti hrani za nas.

VII.

Ne ljubi mu duša trijezna
Strasti ognja pjesničkoga,
Od trohejskog on ti ne zna
Jambičkoga lučit sloga.
Stran Omiru,[8] Teokritu[9]
Uze voljet Adi Smithu,[10]
Gospodarom sebe gradi,
To jest — sudi, što se radi,
Čim gospodar bogatje ti
Živjet može, pored svega
Treba l' zlata, kad je tega,
Svakog ploda zimi, ljeti.
Otac o tom ne zna žive —
Brz založit luke, njive.

VIII.

Što Onjegin još znađaše,
Pripovijedat nemam kada;
Al velikan po čem bjaše,
Što mu duhu zanos nada,
Što mu bjaše mladih ljeta
Trud i muka, slast i sjeta,
Što mu srce tromo, sporo
Zanimaše vas dan skoro:
Nauka vam to bje strasti,
Kojoj Ovid[11] spjeva tajne,
S toga prognan dane skrajne
Izvi jadnik bez sve slasti
Moldavskom u selu neku[12]
Od Talije[13] — na daleku.

IX.[14]

.   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .
.   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .
.   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .

X.

Rano viče zavaravat,
Tajit nadu, varom vreti,
Vjerovati, uvjeravat,
Snebiti se, mrgodjeti,
Biti gizdav, žestok, smušen,
Mile krvi, tih i skrušen,
Rogobatan i mučaljiv
I slatkoust, vedar, šaljiv
Pišuć pismo tja nesmotren!
Jednu ljubi, jednu slavi,
Uz nju sebe zaboravi,
Pogled mu je stidljiv, potren,
Bistar, nježan, pak drzovit,
Suzu jasnu jak je dovit.

XI.

Koli jak je nov se javit,
Šalom neduž obezumit,
Beznadicom nju prestravit,
Milom lasti čas zaglumit,
I uvrebat ćud joj meku,
Dušicu joj mladu vijeku
Umom, strasti uznemirit,
Te osvojit, strast uspirit,
Pak ju sletjet, da se odâ,
Prve dočut srca glase,
Ljubav postić i umah se
Ročit, gdje je tajna zgoda,
Zgodnije će kako moći
Nju zaludit na samoći.

XII.

Rano li ti srca pobi
Namiglica iskusitih!
Videć, da je već na dobi
Suljubnike uništiti,
Mrsko li ih crnit sve će,
Na put njima zamke meće!
Samo one nešto cijeni,
Kojino su oženjeni.
Laskali mu: suprug lija,
Faublasovi[15] sljedioci,
Oni stari sumnjaoci,
I rogonos grdosija,
Zadovoljan sobom što je,
Gozbom, poslom žene svoje.

XIII. XIV.

.   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .
.   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .
.   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .

XV.

Jošte drijema katkad lahko,
Već pisamca nosi sluga.
Zar večeras? Ta dakako.
U tri kuće pozivlju ga.
Ples je ili kućni svetac,
Kuda li će moj prokletac?
Kod kog godijer počne doma
Dospjeti će k svima troma.
A međutijem junak lijeni
Jutrenome u odijelu,
Širok šešir nagnav čelu,
Prolandao po bedemih,
Dok se ne ču zvona móba,
Objedovat da je doba.

XVI.

Odsanjka se u mrak hitno;
"U kraj, u kraj!" nasta vika;
Zaljeska se inje sitno
S dabrova mu zavratnika.
Hajd' Talonu![16] Dvojbit neka,
Ondje * * *[17] da ga čeka;
Uđe, klisnu čep u tavan,
A šampanjac briznu slavan,[18]
Tuj se krvav roast-beef nudi,
Tuj imade gomolj-gljiva
Franceskih su slast jestiva,
Štrasbursko je tijesto tudi,
Limburškoga ima sira,
Ananasa divna mira.

XVII.

S nova društvo piti sjelo
Iza masnih rebaraca;
Glumni poče ples za cijelo,
U saone svak se baca.
I Onjegin sudac bojan,
Obožavač nikad stojan
Čarobnica zborom, klisom,
Nov to gost je za kulisom,
Već ga eto na vršaju,
Svak gdje dme se vještim sudit,
Skok pohvalit, Fedru kudit,
Kleopatri[19] spremit graju,
Mojnu[20] zovkat — povod dati,
Da sve oči na se vrati.

XVIII.

Rajski kraju, divne zgode,
Gdjeno rugla vještak smjeli,
Fonvizine,[21] drug slobode,
Sa Knježninom[22] slavu dijeli,
Gdje j' Ozerov[23] plačnu puku
Vješt izmamit pljesak ruku,
Semenova[24] s njim se jagmi,
Gdje Katenin[25] mio, drag mi
I Corneilla iznije javi,[26]
Gdje Šahovski[27] šale zbija
Izvodeći grohot smija,
Gdje si Didelot[28] vijenac savi,
Gdje i moja mladost minu
Protitrana baš pri tinu.

XIX.

Božice mi kud ste, gdje ste?
Čujte glase tužne, mile:
Odoste li, il umrijeste,
Druge li se našle sile?
Opet li ću čut vam zbore,
Vidjet ruske Terpsihore,
Gdjeno divno noške meću?
Il već nikad zazrijet neću
Poznanih si lica sladost?
Skobit ću se očalinom
S tuđih lica nemilinom,
Mrtva srca gledat radost,
Mukom múčat — te ću zijevat,
O dnih prošlih — samo snijevat.

XX.

Sve je puno; lože bliješte;
Vri prizemljem i sjedali;
Nestrpno se trijemom plješte;
Zastor sad su — uzmotali.
Sjajna, lahka poput duha,
Po ciliku podav uha
U kolu se svojih vila
Istomina[29] ushitila;
Jednom nogom tlih se tica,
Drugom kruži na okretih,
A sad klisne i poleti
Kano lasna lastavica;
Sad se svija, sada cijepi,
O nogu si noškom depi.

XXI.

Stoji pljesak. Evgenio
Hoda, druge čepat stane,
Svoj očalin udesio
Na gospoje nepoznane;
I sve prože i prokljuva,
Al ga mrze lice, ruva,
Ništ mu leda ne raskravi,
S gdjekim muškim još se zdravi,
Za tim zgledav pozorište
Tek namjerce, nujne ćudi,
Obrne se, zijevne, sudi:
Promjenu vam vrijeme ište,
Ples me taj već ne omami,
Već i Didelot dodija mi.

XXII.

Ljeljevići, vrazi, zmaji
Pozorištem lijeću, trču;
Utruđeni još lakaji
Pod vežom se stisli, hrču;
Jošte stoji lupa, vika,
Graja, hraka, pljesak, psika;
Za čas mali još se sjaje
Dom vilenski na sve kraje;
Konj će noge da si satre
Od dugčasa, a kočeši
Dlan od zime ob dlan teši,
Psuj gospodu uz buk vatre.[30]
A Onjegin već je kući
Otišo se preobući.

XXIII.

Hoću l' vjerno te mi zgode
Izbe tajne čar izđačit,
Gdje s' odijevat junak mode
Viče svlačit, preoblačit?
Štogođ nać je poslu tome
U Londinu cincarskome,
Baltičkim li morem štono,
Za mast, drva brod je dono,
Što Pariza ukus lakom
U korist je ishitrio
Zabavku li izmislio
Raskošju li, milju kakom',
Sve u izbi ponameta
Star osamnajst mudrac ljeta.

XXIV.

Tuč, porcelan stol mu krasi,
Carigradski jantar, kamiš,
U vedracih za nos, vlasi
Miomiris, da se mamiš.
Češlji, pile nàdom slavne,
Nožice su krive, ravne,
Četkice su trijestgube
I za nokte i za zube.
Dost Rousseau se ne načudi,
Uzgredicom kažem takom,
Što se pred njim smetenjakom
Čistit nokte Grimm usudi.[31]
Branič prava i slobode
Tuj stranputce malo ode.

XXV.

Čisteć nokte zar to smeta,
Da budemo ljudi vrli:
Običaj je silnik svijeta,
Zašt bi mu se oduprli?
Drugi * * *, Evgenije,
Prigovora da mu nije,
Pomodno se nosi strogo,
Kicoš bi se zvati mogo.
Ponajmanje četvrt dana
Kinćuri se kicoš pravi,
Zrcalo li u kraj stavi,
Lada ti je nagizdana,
Poput muškog odjenuta
S čuvidami kada luta.

XXVI.

A izbrojiv toaletu,
Znaličnikom što se htjelo,
Učenomu rad bi svijetu
Još opisat i odijelo,
Al bi napor sviju sila
Pregolema smjelost bila,
Frak, gilet bo, pantalone —
U nas Rusa grdo zvone.
Prostila se krivnja moja,
Što mi tanko raspravljanje
Tuđih riječi nema manje,
A i slika tuđeg kroja;
U ruski bo rječnik živo[32]
Nekada sam zavirivo.

XXVII.

Sad nas za to nije briga.
Ajdmo na ples dobre volje,
Kud se veće odtaljiga
Moj Onjegin brže, bolje.
Pred tavnimi palačami
Jureć tihim ulicami
Svijetnik dvogub sa karuca
Jasno blista i svjetluca,
A po snijegu duga titra,
Silne svijeće po dvorani
Sam su oganj nanizani,
A kroz prozor mune hitra
Sjenka modna kog čudaka,
Ili kitnih djevojaka.

XXVIII.

Pod vežu nam brz umače,
Uz Švicara eno juri,
Mramor-stubam uz klis skače,
Rukom kosu našušuri,
Uđe. Svijeta tušta, tama,
Cilik glazbe vesnu namah,
Mazurke se čuje cupka,
Žamor, vreva ljudskog klupka,
Zvek ostruga zveknu skokom.
Krasna nona često puta
Pomila se ispod skutâ,
Plamtećim ju pratiš okom.
Glazbu silni šum zagluša,
I šušt skuta lijepih duša.

XXIX.

Za mladosti i ja hodah
Po plesovih sve pomamce.
Da se odaš, koja zgoda,
I da predaš sam pisamce!
Oj muževi poštenjaci,
Na krilaša ja se bacih
Svjetovat vas u tom grezu:
Budite mi na oprezu,
I ti, majko, čuvaj čedo,
Boj se svaka svojoj kćeri,
Na nju očnik vazda peri!
Zla ne sumnjam — Bog to ne dô!
Pero eto samo piše,
A ja grešnik nijesam više.

XXX.

Premnogo li vijeka svoga
Zabavami raznim provih!
Da nij' bilo glasa zloga,
Još bi šuljo po plesovih.
Pomamnicu ljubim mladost
I gužvanje, bljesak, radost,
I odijelo žensko lahko
Nožice vam ljubim jako:
Prem u Ruskoj naći nije
Krasnih nogu u tri lica.
Ah ne mogu dvijeh nožica
Smetnut s uma sad ko prije,
Spominjem ih često kada,
S njih mi srce u snu strada.

XXXI.

S luda uma gdje ću, kada
Samotan vas smetnut veće?
Noške, noške, gdje ste sada,
Kud ste stigle trti cvijeće?
Istočnu je mar vas njegu,
Na sjevernom tužnom snijegu
Nestalo vam svuda traga
Sada vama mekost saga
Podaje se od milina,
S vas jedinih zaboravih
Gledat hvali, gledat slavi,
Slaba j' slast mi otačbina!
Minu sreća mladih muka,
Kano trag vam po tijeh lukah.

XXXII.

Grud Dijane, Flore lice
Milovanju to je smilje,
Terpsihore nožičice
Uz smilje su još bosilje!
Ispod skuta bijele none
Povoljicu snit me gone,
Te krasotom mame, mižu,
Sto mi želja žare, dižu.
Ljubim nošku i Jelvine,
Pod stolnjakom kad se skuta,
Kada ljeti travom luta,
Gmiže l' zimi uz kamine,
Ogleda l' se na parketu,
Upre l' na krš morski petu.

XXXIII.

Još se sjećam čudne zgode:
Zateče ju morska plima,
Ja zaviđah valom vode
Dopirućim k listovima.
Napala me želja pusta,
Da mi plinu k noškam usta!
Pomaman sam često bivo,
Ali nigda toli živo
Ne poželjeh stravljen, smiljen,
Poizljubit usta vila,
Il rumena lišca mila,
Ili grudih raj zakriljen,
Nigda m' kano u tom mahu
Strasti dušom ne trzahu.[33]

XXXIV.

Još je bila zgoda ina,
Uzjahat će, vidjeh, ona:
Držah stremen, a dragina
U ruku mi dospje nona,
Opet, jedva nje se takoh,
Zavrtje se mozag jako,
Srce buknu iznenada,
Opet ljubljah, opet stradah...
Odviše mi gizdavice
Blebećuća slavi lira:
Jer ne vrijede prošla mira,
Uzleta nam tanke žice;
Opasne su riječju, okom,
Ko i krasnih nogu skokom.

XXXV.

A Onjegin? San ga svlada,
Do loga se trom potrudi,
A baš diljem Petrograda
Radnu čeljad bubanj budi.
Torbičara, trgovaca
Mnoštvo žurno već koraca.
Vozar juri, snaša sipa
Noseć mlijeko a snijeg škripa.
Šum se rađa svak čas veći,
Lupa nasta tijeh kapaka,
Dim se dimi iz dimnjaka,
Nijemac pekar, red ljubeći,
Bijelu kapu istakao,
Vasagterat nešto stao.

XXXVI.

Raskošnik nam, kralj protûhâ,
Od plesa se daj odmori,
Na oba se prospi uha,
U noć jutren dan pretvori.
A od podne tja do zore
Iznovice tjeraj, more,
Kako juče, sjutra tako,
Jednoličce, naopako!
Da li srećan bjaše zbilja
Zlopadnik nam, besposlica,
Taj dobivač gospojica,
Posred vječne slasti, milja?
Uz toliko bučno slavje
Da li miran, vedar, zdrav je?

XXXVII.

Srce njegvo obumrlo,
Dosadna mu svijeta vreva;
Za čas mali, slabo vrlo,
Zanijela ga koja neva;
Isprva mu pokoj mali,
Drugovi mu dodijali,
Štrasburško je voljet tijesto
Vazda jesti beef-steaks presto,
I šampanjac presta cmrkat,
Titrati se dosjetkami,
Kad mu glava šumi, čami,
Zaludan je trud ga brkat,
Da se vježba mahat mačem,
A bi negda zagrizačem.

XXXVIII.

Čudna bola, nujnost čudna
Spleen Englezu, handra Rusu
Zaokupi mladca bludna,
Mrtvilo mu u krv usu.
Hvala Bogu, voljan ne bi,
Sam da zada smrtcu sebi,
S tog besčuvstva beskrajnoga
Živjet posve mrzilo ga.
Childe Haroldu nalik sjetan
Gostione nujnik reda
Igrat mu se, zborit ne da,
Uzdah ženski, pogled sretan
Ne opazi mrtva srca,
Nije s čeg da mlak se vrca.

XXXIX. XL. XLI.

.   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .
.   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .
.   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .   .

XLII.

Smušenice višeg roda!
Ponajprije vas se manu,
Zbilja su vam način, moda
Groza umu razabranu.
Zna tumačit takva dama
Bilo Saya il Benthama;[34]
A u zboru kad su skupa,
Nesnosno li tuj se lupa!
Pak im nema prigovora:
Ponosne su, mudre jako,
Pobožne su, naopako
Obzirne su, gdje je hora,
A s gospodom nedruževne,
Uz njih čovjek brzo zijevne.

XLIII.

I vas mlade ljepušnice,
Što no brzih na kolicah
Omrcate svake tmice
Petrogradskih po ulicah,
Prilj Onjegin odnemari,
Sve ste njemu po nehari!
U sobu se mrk zatvara,
Nešto piše, nešto stvara,
Od dugčasa bijedu golu,
Iz svog pera ne istjera
Niti zlata ni bisera,
Dorasao nije kolu,
O kom neću slegnut plećem,
Jer se u njem i sam krećem.

XLIV.

Dangubniku s nova nice
U dno čame greznu duša;
Počme druge besposlice,
Tuđu knjigu učit kuša.
Nakupovo umlja tvorce,
Čita, čita, — nerazborce
To je nujno, ono gadno,
Bez osnutka, tupo, hladno,
Izrađeno bez sve brige,
Staro veće zastarjelo,
Novo starim otruljelo,
Pusti žene, pusti knjige,
Pak si knjižni spremnjak cio
Još crninom zavjesio.

XLV.

I ja breme svjetsko svrgoh,
Smetnuh s uma svu taštinu,
Pak se s njime družit trgoh,
Sve mi na njem milo sinu:
I što smušen trabunjaše
I što stranput stranijaše.
Umom bio hladan drznik.
Ja bih zlobnik a on mrznik;
Premučismo strasti oba;
Obodvama smrzla srca,
Obodvama mila smrca,
Obodva nas snađe zloba
S nesreće nam, sa zla svijeta,
Kad bijasmo mladih ljeta.

XLVI.

Tko življaše a mozgaše,
Omrznu mu ljudsko pleme;
Tko li živuć osjećaše,
Minulo ga muči vrijeme.
Nema više sreći traga,
Spominjanje izjeda ga,
Te se kaje, teško kaje:
A sve oto začina je
Razgovoru njegvu, momu.
Zazorno mi bilo s prva,
Al se kašnje svikoh mrva
Peckanju mu uvrijednomu,
Šali punoj jeda sama
Opakim mu dosjetkama.

XLVII.

Često l' oba pod noć kasno,
Kad bi ljeti iznad Neve
Zatitralo nebo jasno
Bez jasnote mjesečeve
Spominjasmo prošlu mladost,
Mnogu tugu, mnogu radost,
Ljubav, pažnju, štono nama
Ukaza se obodvama;
Noći uz cvat udisane
Razgovorna j' duša svaka!
Ko što uznik iz svog mraka
U snu bježeć živne, plane,
Tako mladost spominjući
Izlažasmo mlađi, vrući.

XLVIII.

Moj s' Onjegin upro sjetan
O granitno stijenje krto,
Tako neki pjesnik spretan
U spisih se sam nacrto.[35]
Utišalo. Neke čase,
Straža straži oglaša se,
I hintovi na daleku
Milijonkom[36] tutnjeć teku;
Veslo pljuska uza rijeku,
Plovi čamac usred struje
I glas roga još se čuje
I glas pjesme na daleku.
Glas se Tassov[37] slađe lije
Kroz noć blagu Italije!

XLIX.

Jadransko se sinje more
I ti Brento nadaj meni,
Rad sam s nova razgovore
Slušat glas vam razgaljeni!
S ùnûkâ ste Apolona,
Ponos-lirom Albiona[38]
Sveti, znani, srodni meni!
Noćni raju ožuđeni!
Daj mi s' dovit slasti tihoj
S Mletačkinjom mladom, krasnom,
S besjedom joj zvonkom, jasnom,
A na tajnoj gondoli joj;
S nje ću obret žive, žarke
Jezik milka, spjev Petrarke.

L.

Kad će svanut čas slobode?
"Hora već je!" kličem bahat
Žalom hodam,[39] željan zgode,
Bijela jedra rad domahat.
Na buru se kad da dižem?
Kad ću morem, širom — križem
Slobodan se u bijeg dati?
Već mi se je rastajati
S neprijaznim okolišem,
Pak u toploj zemlji inoj
Africi mi materinoj[40]
Ruske žalost, plač da pišem,
Gdjeno ljubljah, gdje se stranih,
I srce si gdje saranih.

LI.

Već Onjegin hro se sprema,
U svijet tuđi sa mnom htjede,
Ali udes srca nema,
Za dugo nas kob razvede.
Smrt mu oca bje zatekla,
Na dušu mu brže klekla
Vjerovnika sila hudih.
Svak je svoje glave, ćudi:
A Onjegin parbe neće,
Kud godijer se stisnut želi,
Očevinu porazdijeli:
Poboja se bijede veće,
Ili sluta slutit trže,
Da će stric mu umrijet brže.

LII.

U dobri čas po tom zbilja
Glas od dvorskog prešan dobi,
Stric na smrti po nj' da šilja
S njim se prostit želio bi.
Jedva prilj mi razbra glase,
K pošti namah odšulja se,
Pak se praštat smrče, stavi,
Na plač srce mrtvo navi,
Novca radi — lelek diže,
Kanda crn mu svanu petak.
(To j' romanu tom početak.)
A kad u dvor stričev stiže,
Stric mu — mrtac, primjer za nas:
Čovjek juče, zemlja danas.

LIII.

Pun je dvorac dvoranika,
Ljubitelji svijeh opijela
Oko hladna pokojnika
Slegoše se iz svih sela.